Preložila:

DANA CHODILOVÁ

Jay Bonansinga:

Robert Kirkman’s The Walking Dead – Živí mrtví – Zkáza

Vydání první

Copyright © 2014 by Robert Kirkman, LLC.

Published by arrangement with St. Martin´s Press, LLC.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1931. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Robert Kirkman’s TheWalking Dead: Descent

vydaného nakladatelstvím Thomas Dunne Books, An imprint of St. Martin’s Press, New York (USA) v roce 2014

Český překlad © 2015 Dana Chodilová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2015 Emil Křižka

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozširována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0121-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0122-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jay Bonansinga

Robert Kirkman’s

The Walking Dead

Živí mrtví

Díl 5

Zkáza

Ukážka z elektronickej knihy

Na památku Jane Catherine Parrickové

(3. prosince 1928 – 21. března 2014)

PODĚKOVÁNÍ

Mé nesmírné díky patří vzácnému člověku, váženému panu Robertu Kirkmanovi, za to, že mi dal klíčky k rodinnému sportovnímu vozu, zvláštní poděkování náleží i Davidu Alpertovi za úžasnou makroorganizaci, Andy Cohenovi za přirozenou moudrost a chytré vtipy, Bredanu Deneenovi za skvělou redakční práci a vysvětlení rozdílů mezi „farther“ a „further“, Nicole Sohlové za řídicí práci, Justinu Velellovi za výtečnou propagaci, Lee Ann Wyattové z The Walker Stalkers za prvotřídní zacházení a Kemperu Donovanovi z Kruhu zmatení za geniální a mravenčí redakční práci. Další muchas gracias patří Jimu Mortensonovi a Joeovi Chouinardovi z Comix Revolution Evanston, Charlesi Robinsonovi z Eagle Eye Books Atlanta, Eriku a Jamesovi z Walker Stalkers, Stephanii Hargadonové, Courtney Sanksové, Bryanu Kettovi, Mortu Castleovi, Jeffu Siegelovi, Shawnu Kirkhamovi, všem dobrým lidem ze Skybound a mým dvěma synům hipsterům, Joeymu a Billovi Bonansingům (mám vás rád, pánové). A v neposlední řadě bych rád poslal mohutný dík své životní lásce, úžasné umělkyni, kamarádce a souputnici v dobrém i zlém, Jill M. Nortonové (lo to amero‘ per sempre).

ČÁST 1

OHNIVÉ JEZERO

Přišly dny navštívení, přišly dny odvety,

Izrael to pozná! Je prorok pošetilý?

Muž ducha je potřeštěnec?

V domě jeho boha je nevraživost.

Ozeáš, 9:7-8[1]

1 www.biblenet.cz.

JEDNA

Těsně pod povrchem té spálené slupky, která bývala městečkem, číhaly onoho tichého rána dva tíživé problémy – a oba, alespoň zpočátku, naprosto bez povšimnutí místních.

Ve vzduchu se vznášelo bubnování kladiv a skřehotání pil, po větru se neslo hektické pokřikování. Teplý vánek naplňovala příjemná vůně dýmu ze dřeva, dehtové smůly a kompostu. Pod pokličkou veškerého dění vřel pocit obnovy, snad dokonce naděje. Dusivý letní žár byl ještě pořád jeden dva měsíce vzdálen, dosud nehubil záplavy planých růží, rostoucích podél opuštěné tratě, a nebe neslo výraznou, jasně modrozelenou barvu vajíček amerických drozdů, jakou obloha v těchto končinách mívala v prchavých posledních týdnech jara.

Lidé z Woodbury v Georgii – kdysi železniční křižovatky padesát mil jižně od Atlanty, nedávno proměněné ve shluk spálených budov a zchátralých, zjizvených, zaneřáděných silnic – se regenerovali jako vlákna DNA, budovali statnější a zdravější organismus, inspirováni bouřlivou změnou režimu a možnostmi nového, demokratického způsobu života v troskách nákazy. Významným hybatelem této renesance byla Lilly Caulová. Ta štíhlá, pohledná, bojem zakalená mladá žena se světle kaštanovými vlasy a srdíčkovou tváří se stala nedobrovolným vůdcem městečka.

Její hlas se teď velitelsky nesl po větru do všech čtvrtí, vznášel se nad vršky dubů a topolů, lemujících promenádu západně od závodní dráhy. Z každého otevřeného okna, z každé uličky, z každého koutu arény ji bylo slyšet, jak velebí své malé sídliště s vervou floridského realitního makléře, vychvalujícího plážový dům.

„Zrovna teď je bezpečná zóna malá, to vám musím přiznat,“ vysvětlovala otevřeně nějakému neznámému posluchači. „Ale plánujeme protáhnout tamhletu zeď o další blok na sever a tamtu tak dva nebo tři bloky na jih, takže pak získáme město ve městě, bezpečné místo pro děti. Když to všechno vyjde, bude nakonec naprosto samostatné a naprosto soběstačné.“

Zatímco zpěvavý Lillyin monolog zněl a pronikal kouty a výklenky stadionu se závodní dráhou – místa, kde kdysi vládlo šílenství v podobě krvavých soubojů na život a na smrt –, temná postava, lapená pod mřížkou kanalizace, škubla spáleným obličejem ve směru toho zvuku, zcela mechanicky a prudce jako satelitní talíř obracející se za signálem z vesmíru.

Ta spálená oživlá mrtvola, dřív vytáhlý pracant z jakési farmy, propadla v chaosu požárů, které před nedávnem pohltily městečko, rozbitou mříží a válela se v tom zatuchlém temném prostoru bez povšimnutí prakticky celý týden. Po sinalé mrtvé tváři se jí hemžili brouci, stonožky a stínky, lezli po potrhaném vybledlém denimu, látce tak staré a mizerné, že byla téměř k nerozeznání od mrtvého těla.

Tenhle zbloudilec, kdysi člen zajaté skupiny mrtvých gladiátorů vystupujících v aréně, měl sehrát roli jen v první ze dvou nepříjemných událostí, které se daly do chodu bez vědomí obyvatel městečka včetně Lilly. Její hlas nyní sílil, zatímco se blížila k závodní dráze, doprovázená dalšími kroky.

„No, možná si teď říkáte: ‚Zdá se mi to, nebo jim tu vážně uprostřed města přistál létající talíř?‘ To, co máte před sebou, je woodburyská závodní dráha – dalo by se říct pozůstatek šťastnějších časů, když lidé v pátek večer nechtěli nic než kbelík kuřecích křidýlek a dráhu plnou chlapů v motokárách, co do sebe narážejí a špiní ovzduší. Snažíme se vymyslet, co s ní… ale myslíme si, že by z ní byla krásná zahrada.“

Mrtvý rolník v páchnoucí dutině kanálu mezitím slintal nad vyhlídkou blížícího se živého masa. Čelisti se mu rozklapaly a rozskřípaly, tichounce a suše vrzaly a jejich majitel se vydal ke zdi, slepě tápal po denním světle procházejícím mřížkou. Skrz úzké pásy železa nad hlavou viděl stíny sedmi blížících se lidí.

Náhodně se mu povedlo zachytit pravou nohu v prasklině rozpadajícího se zdiva.

Živí mrtví neměli žádné lezecké schopnosti, žádný jiný cíl než žrát, nevnímali nic než hlad, ale ten nepředvídaný opěrný bod v tu chvíli stačil k tomu, aby se mrtvola téměř bezděčně povytáhla k rozbité mříži, jíž předtím propadla. Bílé knoflíkovité oči se dostaly k okraji průlezu a upřely lačný pohled na nejbližší postavu: dívenku v potrhaných šatech, dítě asi osmi- nebo devítileté. Blížilo se spolu se skupinou, kráčelo vedle Lilly s vážným výrazem v umouněné tváři.

Tvor v kanále se na okamžik stáhl jako pružina, tiše zavrčel jako motor na volnoběh, mrtvé svaly sebou zaškubaly podněty vysílanými oživlým nervovým systémem. Zčernalá ústa bez rtů se odlepila od mechově zelených zubů, oči jako mléčné diody vstřebávaly kořist.

„Dřív nebo později byste stejně zaslechli nějaké zvěsti,“ svěřovala se Lilly svým podvyživeným společníkům a vedla je jen kousek od mřížky kanálu. Účastníky její exkurze byla rodina Dupreeových, sestávající z asi čtyřicetiletého vyzáblého otce jménem Calvin, jeho hubené manželky Meredith a tří otrhaných dětí – Tommyho, Bethany a Lucase – dvanácti-, devíti- a pětiletých. Dupreeovi se přikodrcali k hranicím Woodbury předchozího večera v obitém kombi Ford LTD, polomrtví a prakticky šílení hladem. Lilly je pozvala do města. Woodbury potřebovalo lidi – nové obyvatele, čerstvé síly, které by pomohly nastartovat obnovu a vzaly na svá bedra část tíže společného budování. „Takže vám o tom raději řekneme sami,“ pokračovala Lilly a zastavila se s rukama na zbrojním pásu San Browne. Nebylo jí o moc víc než třicet, ale v mikině georgijské techniky a otrhaných džínsech vypadala mnohem starší. Narudlé hnědé vlasy si stáhla dozadu do pevného culíku, oříškové oči se jí leskly, jiskry v hloubi zorniček prozrazovaly dílem inteligenci, dílem nepřítomný pohled ostříleného bojovníka. Ohlédla se přes rameno na sedmou postavu, která stála za ní. „Nechceš jim povědět o Guvernérovi, Bobe?“

„Řekni jim to sama,“ zahučel postarší muž s unaveným úsměvem v ošlehané vrásčité tváři. Tmavé vlasy měl ulíznuté dozadu ze svraštělého čela, přes propocenou džínsovou košili se mu táhl pás na náboje. Bob Stookey měřil i bosý přes sto osmdesát čísel, ale hrbil se doživotní únavou napraveného pijana, neboť přesně tím byl. „Ty už jsi rozjetá, Lillinko.“

„Fajn… takže… skoro celý rok,“ začala Lilly a upřela pohled postupně na každého z Dupreeových, aby zdůraznila, co se chystá říci, „bylo tohle městečko, Woodbury, v otroctví hrozně nebezpečného člověka jménem Philip Blake. Nechal si říkat Guvernér.“ Tíživě si povzdechla, bylo to napůl uchechtnutí, napůl znechucený povzdech. „Já vím… nám to taky přijde jako ironie.“ Nadechla se. „Zkrátka… byl to úplný psychopat. Paranoik. Pomatenec. Ale udržel všechno v chodu. Nerada to uznávám, ale… většina z nás ho aspoň nějakou dobu brala jako nutné zlo.“

„Promiňte… hm… Lilly, že?“ popošel dopředu Calvin Dupree. Byl to podsaditý muž s tuhými svaly fyzicky pracujícího člověka, ve špinavé větrovce, která vypadala, že sloužila i jako řeznická zástěra. Pohled měl jasný, vřelý a přímý – i přes zdrženlivost a přetrvávající trauma z bůhvíjak dlouhého pobytu v divočině. „Já nevím, co to má společného s námi.“ Pohlédl na svou ženu. „Teda… ceníme si vaší pohostinnosti a tak, ale co tím vším sledujete?“

Jeho manželka Meredith upírala oči na chodník a kousala se do rtu. Od té doby, co dorazili, neřekla ta zakřiknutá ženuška v otrhaných šatech bez rukávů víc než tři slova – kromě „hmm“ a „mmm“. Předchozího večera byli nakrmeni, dostalo se jim první pomoci od Boba a mohli si odpočinout. Žena se teď ošívala, zatímco čekala, až Calvin promluví, jak se sluší na hlavu rodiny. Za ní s očekáváním přihlížely vyjevené, vystrašené děti. Holčička Bethany stála jen kousíček od zlomené mříže kanálu, cucala si palec, v ohbí drobné ručky svírala ohmatanou panenku, nic netušíc o stínu, pohybujícím se ve strouze.

Pach, vycházející z kanálu – charakteristický žluklý smrad živých mrtvých – lidé celé dny zaměňovali za odér splašků, slabé chrčení si spletli s ozvěnou generátoru. Mrtvole se už podařilo protlačit pařát mezerou v rozbité mříži, hnijící nehty chňapaly po lemu dívčích šatiček.

„Já ten váš zmatek chápu,“ upřela Lilly pohled na Calvina. „Vůbec nás neznáte. Ale jen jsem si tak myslela… no, víte. Na rovinu. Guvernér používal tuhle arénu na… hrozné věci. Gladiátorské zápasy s mrtvolami. Nechutnosti ve jménu zábavy. Pár lidí tady z toho má ještě pořád nervy v kýblu. Ale už je to tu zase v našich rukách. Nabízíme vám útočiště, bezpečné místo k životu. Rádi bychom vás pozvali, ať tady zůstanete. Nastálo.“

Calvin a Meredith Dupreeovi si vyměnili další pohled. Meredith těžce polkla a zahleděla se do země. Calvinovi se ve tváři objevil zvláštní, skoro toužebný výraz. Obrátil se a začal: „To je velkomyslná nabídka, Lilly, ale budu upřímný –“

Zničehonic ho přerušil rezavý skřípot hroutící se mříže a vyděšené vyjeknutí dívenky. Všichni sebou škubli směrem k ní.

Bob chňapl po svém revolveru Magnum ráže .357.

Lilly se už po rozbitém chodníku dostala na půl cesty k dívce.

Čas jako by zmrzl a visel ve vzduchu.

Od té doby, co před téměř dvěma roky vypukla nákaza, docházelo pomalu, ale jistě ke změně chování přeživších, nenápadně a pozvolna, málem nepostřehnutelně. Krvavé první dny po propuknutí katastrofy, která zpočátku vypadala tak nová a dočasná – hlásaná v naříkavých titulcích MRTVÍ NA POCHODU a V BEZPEČÍ NENÍ NIKDO a MÁ TO SNAD BÝT KONEC? –, se proměnily v rutinu, aniž by si to kdokoli pořádně uvědomoval. Přeživší dovedli čím dál zdatněji rozříznout příslovečný vřed, útočili bez rozmýšlení a bez ceremonií, ničili mozky běsících mrtvol čímkoli, co měli po ruce: rodinnou brokovnicí, zemědělským nářadím, pletací jehlicí, rozbitou sklenkou na víno, soškou z krbové římsy. Ten příšerný akt se stal rutinou. Trauma ztratilo veškerý význam, žal, smutek a ztráta se potlačovaly, až nastoupila kolektivní otupělost. Vojáci v aktivní službě však znají pravdu ukrytou pod tou lží. Znají ji i kriminalisté, sestry z pohotovosti, záchranáři, ti všichni sdílejí ono malé ošklivé tajemství: čas nic neulehčí. Všechno to žije ve vás. Každé trauma, každý děsuplný pohled, každá zbytečná smrt, každý brutální, krvavý akt násilí ve jménu sebezáchovy, to všechno se shromažďuje jako naplaveniny na dně srdce člověka, až se ta váha nedá unést.

Lilly Caulová toho bodu dosud nedosáhla – jak měla v příštích několika vteřinách dokázat rodině Dupreeových –, ale ušla už k němu notný kus cesty. Od totální zkázy ducha ji dělilo jen pár lahví levného bourbonu a několik bezesných nocí, a proto také potřebovala znovu naplnit Woodbury, potřebovala lidský kontakt, potřebovala komunitu, hledala jakoukoli vřelost a lásku a naději a milosrdenství. A tak se s nesmírným zápalem vrhla na páchnoucí mrtvolu, která vyrazila ze svého doupěte a chňapla otrhaný okraj šatů dívenky Dupreeů.

Tu skoro pětimetrovou vzdálenost k holčičce Lilly překonala několika skoky, přitom už tahala z malého pouzdra vzadu u opasku revolver Ruger SR ráže dvaadvacet. Měl dvoučinnou spoušť a Lilly ho nosila natažený a nezajištěný, s jednořadým zásobníkem s osmi náboji a jedním vždycky v komoře. Nebyla to bůhvíjak výkonná zbraň, ale na svou práci stačila. Lilly teď bez váhání v běhu zamířila, nehleděla napravo nalevo, jen se hnala k ječící dívence.

Tvor z odvodňovací strouhy zapletl kostlivou ruku do lemu bavlněných šatiček. Holčička ztratila rovnováhu a zhroutila se na zem, ječela a ječela, pokoušela se vymanit, ale útočník ji svíral pevně, chňapal do vzduchu kolem jejích nohou v teniskách, slizovité řezáky klapaly jako kastaněty a blížily se k jemnému masu levého Bethanyina kotníku.

V horečném okamžiku, než Lilly spustila palbu – v tom snovém pozastavení času, na něž si lidé po nákaze už téměř zvykli –, sebou zbytek dospělých a dětí unisono trhl, couvl a prudce se nadechl, Calvin zašmátral u opasku po noži, Bob sáhl po magnu, Meredith si přikryla pusu a šokovaně vykvikla, omráčené děti couvaly s očima navrch hlavy.

V tu chvíli už byla Lilly s napřaženým a zamířeným rugerem na dosah. Špičkou nohy odstrčila dítě a přiblížila hlaveň na pár centimetrů k lebce monstra. Ruce zůstaly zapleteny do okraje dívčiných šatů, látka se rvala, holčička se drápala po betonu.

Mrtvole pronikly do lebky čtyři rychlé výstřely, jako by praskly čtyři balonky.

Sloupořadí za netvorem zasáhla krvavá mlha a úlomky lebky velké jako sušenky. Bývalý rolník se rázem svezl k zemi, zpod zničené hlavy se na všechny strany rozlila černá krev. Lilly couvla, zamrkala, chytila dech, snažila se nešlápnout do rozšiřující se kaluže, uvolnila palcem natažený kohout a zajistila zbraň.

Bethany dál kvílela a vřískala a Lilly si všimla, že ruka mrtvoly pořád svírá roztrhanou látku jejích šatů, šlachy ovládla posmrtná ztuhlost. Holčička se svíjela a lapala po dechu, jako by se jí po tolika měsících hrůz už nedostávalo slz. Lilly se k ní přiblížila. „To nic, zlato, nekoukej se tam.“ Odložila pistoli a vzala děvčátku hlavu do dlaní. Ostatní se shromáždili kolem, Meredith si klekla, Lilly dupla botou na mrtvou ruku. „Nekoukej se.“ Urvala šaty. „Nekoukej se tam, zlato.“ Dívenka se konečně rozbrečela.

„Nekoukej se,“ opakovala Lilly tiše, skoro jako by mluvila pro sebe.

Meredith si dcerku zoufale stáhla do náruče a tiše jí šeptala do ucha: „To nic, Bethany, miláčku, držím tě… držím tě.“

„Už je po tom.“ Lilly mluvila tiše, jako by sama sebe k něčemu přemlouvala. Bolestně si povzdechla. „Nekoukej se tam,“ vyhrkla ještě jednou pro sebe.

Ale neposlechla.

Neměla by se dívat na živé mrtvé potom, co byli zničeni, ale nemohla si pomoci. Když mozek konečně vypověděl službu, obličej opustilo temné nutkání a navrátila se prázdnota smrti, Lilly viděla, co to bylo za lidi. Viděla farmáře s velkými sny, který vychodil možná osm tříd, ale musel převzít pokulhávající statek po otci. Viděla policisty, zdravotní sestry, listonoše, prodavače a mechaniky. Viděla svého otce, Everetta Caula, nacpaného do hedvábných záhybů rakve, jak s klidnou a vážnou tváří čeká na pohřeb. Viděla všechny přátele a milované, zahynuvší od té doby, co v kraji propukla nákaza – Alici Warrenovou, doktora Stevense, Scotta Moona, Megan Laffertyovou a Joshe Hamiltona. Myslela ještě na jednu oběť, když ji ze zadumání vymanil chraplavý hlas.

„Lillinko?“ Bob. Mluvil tiše. Znělo to jako z velké dálky. „Není ti nic?“

Na chviličku, zatímco hleděla do mrtvé tváře rolníka, myslela Lilly na Austina Ballarda, toho zženštilého, hezoučkého mladíka s dlouhými řasami, kterého viděla obětovat se na bojišti, aby zachránil ji a půlku lidí z Woodbury. Byl Austin Ballard jediný, kterého kdy doopravdy milovala?

„Lilly?“ Bobův hlas za ní trochu zesílil, poznamenaný starostí. „V pohodě?“

Lilly si bolestně povzdechla. „Jo, jsem dobrá… v pohodě.“ Zničehonic, bez varování se vztyčila. Kývla na Boba, zvedla zbraň a zastrčila si ji zpátky do pouzdra. Olízla si rty a rozhlédla se po skupince. „Všichni v pořádku? Děcka?“

Oba chlapci pomalu přikývli a dívali se na Lilly, jako by zrovna chytila do lasa měsíc. Calvin zastrčil nůž, klekl si a pohladil dcerku po vlasech. „Není jí nic?“ zeptal se ženy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

ČÁST 1

OHNIVÉ JEZERO

JEDNA

LABYRINT

POSLEDNÍ