Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

J. Kenner: Rozpálený

Vydání první

Copyright © 2014 by Julie Kenner

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Random House LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1932. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Ignited vydaného nakladatelstvím

Bantam Books, New York v roce 2014

Český překlad © 2015 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na obálce © 2015 Ricardo

Obálka a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0124-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0125-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

J. Kenner

ROZPÁLENÝ

Rozpálený je smyšleným dílem. Jména, postavy, místa i děj jsou buď výsledkem autorčiny představivosti, nebo jsou užity fiktivně. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či zemřelými, událostmi nebo místy je zcela náhodná.

Poděkování

Pro všechny úžasné fanoušky Stark Trilogy a série Most Wanted, s nimiž jsem se setkala osobně nebo prostřednictvím sociálních sítí. Jste prostě nejlepší!

Kapitola 1

Podvody a hry, lži a klamy.

Tohle pro mě nejsou jen pouhá slova, ale způsob života.

Celá léta jsem se z něj snažila uniknout – být někým jiným než dcerou svého otce – ale pokaždé jsem znovu a znovu selhala.

Možná jsem se jenom nikdy nesnažila dost důkladně. Možná jsem to vlastně doopravdy ani nechtěla. Koneckonců, mám ráda adrenalin. Riziko.

Mám za sebou přes dvacet let lstí a úskoků a myslela jsem si, že o nich vím všechno. Myslela jsem si, že rozumím, co to znamená riskovat. Myslela jsem si, že znám definici nebezpečí.

A pak jsem ho uviděla.

Byl drsný a živočišný, temný a nebezpečný.

Neznala jsem riziko, dokud jsem ho nepotkala. Nechápala jsem nebezpečí, dokud jsem se mu nepodívala do očí. Nerozuměla jsem vášni, dokud jsem neucítila jeho dotyk.

Měla jsem se od něj držet co nejdál, ale jak bych mohla, když byl vším, po čem jsem vždycky prahla? Když jsem věděla, že by dokázal naplnit moje nejtemnější fantazie?

Prostě a jednoduše jsem ho chtěla.

A tak jsem se pustila do nejnebezpečnější hry svého života...

Stála jsem uprostřed nově otevřené Edge Gallery, podpatky zaryté do naleštěné dřevěné podlahy, a zářivá bělost stěn hlavního výstavního prostoru mě téměř oslepovala.

Kolem mě se mísili politikové s hipstery a poletovali od jednoho obrazu k druhému jako včely kolem květiny. Číšníci v hladce vyžehlených smokinzích cílevědomě pobíhali s podnosy plnými sklenic s vínem, zatímco jejich stejně oblečené ženské protějšky nabízely lákavé jednohubky, které se tolik podobaly uměleckým dílům, že bylo až škoda je jíst.

Dnešní jiskřivý galavečer oslavoval otevření nejnovějšího přírůstku ke známé chicagské galerijní čtvrti River North, a tak tu byl každý, kdo něco znamenal. A nejenom kvůli umění. Ne, davy se sem vydaly kvůli slavnosti galerie, stejně jako proto, aby se zde mohly setkat s jejími vlastníky.

A proč by ne? Tyler Sharp a Cole August patřili v Chicagu k elitě. Společně se svým přítelem a častým obchodním partnerem Evanem Blackem byli známí jako tři králové a společně tvořili vlivný trojúhelník síly chicagského nebe. Skutečnost, že jejich vliv vycházel jak z legálních, tak i z ilegálních aktivit, pouze přidával k jejich temnému, kontroverznímu kouzlu.

Ne že by nelegální stránka této rovnice byla veřejně známá, ale přesto dodávala určitý záhadný lesk těmto sexy mužům, po kterých novináři jenom slintali. Já jsem znala pravdu, protože jsem byla nejlepší kamarádka Evanovy snoubenky Angeliny Raineové, a toto přátelství se přeneslo i na ostatní krále. Tak si to aspoň Angie a králové mysleli. Ve skutečnosti jsem pochopila hned první den, co jsem je poznala, že nejde o žádné křišťálově čisté podnikatele.

Koneckonců, vrána k vráně sedá.

V tomto případě vrána vránu přitahuje. Přinejmenším jsem v to doufala. Protože i když jsem upřímně hodlala oslavit otevření galerie, ve skutečnosti jsem sem přišla za jiným účelem. Za jediným účelem: konečně a úplně upoutat pozornost Colea Augusta – a pak ho dostat do postele.

Ne že bych se ke svému cíli blížila rychlostí blesku. Dorazila jsem bez pevného plánu – což nikdy nedělám – a po devadesáti minutách společenského konverzování jsem s Colem prohodila všeho všudy sedmnáct slov, a to ještě u dveří, když jsem přicházela. Věděla jsem, že jich bylo přesně sedmnáct, protože jsem si přehrávala setkání – rozhovor jsem tomu skutečně říkat nemohla – v hlavě pořád dokola. Nejspíš to byl určitý druh duševního mučení, že jsem se rochnila ve své neschopnosti.

„Moc vám to oběma přeju.“

„Díky, Kat. Jsme rádi, že jsi přišla.“

„To já taky. No, nebudu tě zdržovat od hostů. Uvidíme se později.“

Zavrtěla jsem nad sebou hlavou. Vážně, kdyby tu byl můj otec a vyslechl tenhle rozhovor, byl by se mě na místě zřekl. Copak mě neučil umění lehké společenské konverzace? Jak zaujmout lidi? Jak se k nim dostat tak blízko, abych získala, co od nich chci?

Plánování a soustředění na cíl pro mě vždycky byly druhou přirozeností. Vyrostla jsem v podvodech a poznala jsem výhody a nevýhody dlouho připravovaných lstí dřív, než jsem se naučila malou násobilku.

Dnes večer se to však netýkalo podvodu. Dnes se to týkalo mě.

A tento drobný fakt mě zjevně stačil úplně rozhodit.

No, zatraceně.

Kousek jsem se přesunula, abych měla na očích cíl svojí mise. Zahlédla jsem ho snadno – Cole August nepatřil k mužům, které si lze snadno splést. Právě teď se propracovával místností a přitom hovořil o umění jak s vážnými zájemci o koupi, tak s běžnými přáteli.

Umění bylo jeho vášní a bylo na něm na první pohled vidět, kolik toho pro něj dnešní večer znamená. Spolu s ním se probíjeli davem dva význační umělci – sprejer ze South Side, kterého Cole objevil a vytáhl z ghetta, a světově proslulý malíř, který se specializoval na hyperrealismus.

Cole se pohyboval s drsnou silou a uvolněnou arogancí, což na jednu stranu prozrazovalo, že i on pochází ze South Side, ale zároveň to tento fakt popíralo. Věděla jsem, že kdysi patřil ke gangu, ale sám se vymanil z bahna a stal se jedním z nejvlivnějších lidí v celém Chicagu. Když jsem se na něj tak dívala, bylo snadné vypozorovat sebedůvěru a důstojnost, které mu pomohly dostat se až sem.

Zírala jsem, trochu hypnotizovaně a trochu omámeně, jak se Cole postupně prodírá místností. Byl jednoduše oblečený v černých džínách, jež zdůrazňovaly jeho dokonale tvarovaný zadek, a v bílém tričku, obojí podtrhovalo temně karamelový odstín jeho pleti prozrazující smíšený rasový původ, a jemně hostům připomínal, že Cole se nenarodil v bohatých a privilegovaných vrstvách. Vlasy nosil přistřižené krátce, téměř až na armádního ježka, a účes přitahoval pozornost k lehce zešikmeným očím, jimž nikdy nic neuniklo, nemluvě o ostrých úhlech jeho lícních kostí a těch širokých, pevných ústech, jež by dokázala přivést ženu k šílenství.

Působil jako ztělesněný sex – a já jsem toužila po jediném. Abych ho mohla ochutnat.

Nestojím o vztahy a málokdy po nějakém muži opravdu toužím. Tento kus sebezapření však u mě víc než z nedostatku libida vyplývá spíš z pragmatismu. Proč trýznit je i sebe svými sexuálními vrtochy a pak ještě zažívat nevyhnutelný vztek a raněné city, když mi stejně nemohou dát to, co tak snadno poskytne kus vibrujícího plastu za šedesát dolarů?

A upřímně řešeno, muži, kteří mi dosud zkřížili cestu, byli většinou méně inspirativní – jak intelektuálně, tak i fyzicky – než cokoliv, co jsem vytáhla ze svého šuplíku se sexuálními hračkami.

Cole však byl jiný případ.

Nějak se mu povedlo vloudit se mi do myšlenek. Zaujal moje smysly. To puzení jsem cítila od první chvíle, kdy jsem na něj pohlédla, a to už bylo před mnoha lety. Během posledních několika měsíců se pro mě stal posedlostí a já jsem pochopila, že jestli se jí mám zbavit, musím do toho jít.

Musím ho mít.

Dnes večer jsem sem přišla odhodlaná dostat to, co chci – a teď jsem byla ze sebe docela zneklidněná, protože jsem ještě pořád neskočila do temných vod svádění.

Samozřejmě jsem dobře věděla, proč jsem se do toho ještě nepustila. Nebyla jsem si totiž jistá, zda by moje návrhy byly vítané, a já nemám ráda zklamání.

Ano, myslela jsem si, že ho přitahuju – už v minulosti jsem cítila to napětí, když se naše ruce někdy náhodně dotkly, i elektrické jiskření ve vzduchu, kdykoliv jsme stáli blízko sebe.

Nejméně jednou či dvakrát jsem v jeho pohledu zachytila, jak se iluze přátelství mění v popel, spálená žárem, který jsem z něho cítila. Ale tyto okamžiky trvaly pouze pár krátkých a pomíjivých vteřin. Jen tak dlouho, aby přiživily moji chuť a přiměly mě dychtivě doufat, že žár, který jsem viděla, byl skutečný – že to nebyl jen zoufalý odraz mojí vlastní zuřivé touhy.

Jaký jsem vlastně měla důkaz, že se to všechno neodehrává pouze v mojí hlavě? Třeba jsem si jenom představovala přitažlivost tam, kde vlastně žádná neexistovala, a nakonec se popálím jako můra, která se třepotala příliš blízko plamene.

Jenže pokud se do toho nepustím a nezkusím to, nikdy se to nedozvím. Možná jsem to při příchodu svojí trapnou konverzací podělala, ale noc byla ještě mladá. A tak jsem v duchu pronesla sama k sobě povzbuzovací proslov a vyrazila. Proplouvala jsem galerií a kolem uší mi zněly vyplavené útržky příboje drbů a obchodních rozhovorů. Všechno možné od škodolibých komentářů k šatům, které měly na sobě jiné ženy, přes úvahy o tom, kam by bylo nejlepší zajít po večírku na jídlo, až po chválu nepopiratelného mistrovství různých umělců, kteří se vernisáže zúčastnili.

Lidé, které jsem znala, se na mě nenuceně podívali a zdvořile se posunuli, aby mě přizvali do svého diskutujícího hloučku. Předstírala jsem však, že jsem si toho nevšimla. V tu chvíli jsem byla ztracená ve vlastních myšlenkách, jak jsem se snažila soustředit na to, co jsem chtěla, a jak toho dosáhnout.

Galerie měla tvar písmene T, kde jeho spodní část byla hlavním prostorem – tam se dnes vystavovala díla dvou protagonistů dnešního večera – zatímco jeho horní část byla určena pro dlouhodobější exhibice. Už jsem předtím v galerii byla, takže jsem znala její půdorys a prošla jsem po celé její délce až tam, kde se obě křídla protínala.

Hedvábná šňůra tam měl zabránit hostům ve vstupu do prostoru pro stálé výstavy, ale já jsem si ze zákazů nikdy nic moc nedělala. Proklouzla jsem podél zdi za mosazný stojan, k němuž byla šňůra připevněna, a pak jsem se pustila vpravo, takže jsem zmizela z dohledu ostatních hostů. Koneckonců jsem neměla náladu ani na přednášku o vhodné večírkové etiketě, ani na něčí společnost.

Když jsem tady byla naposledy, tato sekce ještě nebyla dokončená. Stěny neměly nátěr a skleněný strop pokrývala tmavá ochranná fólie. Dlouhá úzká místnost byla šerá a působila poněkud klaustrofobicky. Teď se však přede mnou rozprostírala jako cesta do ráje.

Dnes večer už bylo přes skleněný strop vidět. Lampy umístěné venku na střeše poskytovaly iluzi denního světla a prostor kolem mě zářil umělým slunečním jasem a živými barvami různých vystavených kousků.

Uprostřed místnosti stály nádherně naleštěné týkové lavičky, které od sebe oddělovaly bonsaje, takže posezení i výzdoba působily stejně uměleckým dojmem jako architektura a vystavená díla. Přesto prostor nepůsobil nijak přeplácaně. Dokonce i dnes, kdy sem doléhal šum hlasů z hlavní části galerie, jsem cítila požehnanou svobodu samoty.

S povzdechem jsem se usadila na jednu lavičku a hned jsem si uvědomila, že jsem si toto konkrétní místo vybrala se zvláštním záměrem. Můj pohled připoutal obraz přímo přede mnou. Bylo v tom však víc. Přitahoval mě. Vtahoval mě do sebe. A tak jsem seděla a prohlížela si ho.

O umění toho trochu vím, i když ne tolik jako můj otec. A už vůbec ne tolik jako Cole. Můžu však říct, že jsem se mu dostatečně věnovala v těch galeriích, které se soustředily na klientelu, ztělesňující dokonalou trojici příliš velkého množství peněz, příliš velkého množství času a příliš velkého počtu nemovitostí.

Nedokázala bych spočítat dny, které jsem strávila na vysokých podpatcích a v pouzdrové sukni, kdy jsem obdivovala přednosti nějakého uměleckého díla. Rozplývala jsem se nad úžasnými možnostmi smlouvy, kterou by kupující mohl získat, protože náš klient – „ne, ne, jeho jméno vám prozradit nemohu, ale pokud čtete evropské noviny, pak jste o něm bezpochyby slyšeli“ – se zoufale potřebuje zbavit mistrovského díla, jež jeho rodina vlastnila po celé generace. „Těžké časy,“ říkávala jsem s rezignovaným potřesením hlavy. „Jistě chápete.“

A kupující se zachmuřil, účastně přikyvoval a přitom si myslel, jaká úžasná trefa se mu povedla a jak to na příští zahradní party nandá sousedům.

V životě jsem neprodala skutečné dílo od skutečného mistra, ale malby, které jsem doporučovala, se vyznačovaly obdobnou přitažlivostí, přinejmenším pro oko, když už ne pro investiční účely.

Ale plátno přede mnou dokázalo zastínit všechna ostatní, se kterými jsem přišla do styku. Zachycovalo ženu zezadu. Seděla na okraji fontány, takže z malířovy perspektivy byla vidět skrze mihotající se kapky vody, tvořící živý závoj jako překážku mezi ní a okolním světem. Vzbuzovalo to však dojem, že pro toto dokonale nevinné stvoření to vlastně ani žádná výhoda není. Ve své nevinnosti působila sice jako nedotknutelná, ale zároveň bylo jasné, že k tomu, aby se jí kdokoliv mohl dotknout, by stačilo proklouznout sprškou vody.

Boky jí z daného úhlu pohledu vidět nebyly. Místo toho jste mohli zahlédnout pouze křivku jejího pasu, neposkvrněnou pokožku zad a plavé vlasy, spadající ve zvlhlých vlnách až k lopatkám.

Něco na ní mi bylo povědomé. Něco mě magneticky přitahovalo. A ani za celý svět jsem nemohla přijít na to, kdo to je.

„To je jedna z mých nejoblíbenějších.“

Ze zaujetí mě vytrhl známý hluboký hlas. Zmateně jsem se otočila a stála tváří v tvář Coleovi a okamžitě jsem si přála, abych to nebyla udělala. Měla jsem si nejdřív dopřát okamžik, abych se připravila, protože jsem zaslechla vlastní hlasité polknutí, jak jsem se ponořila do těch jeho čokoládových očí.

„Já –“ Zase jsem pusu zavřela. Zjevně jsem pozbyla veškeré schopnosti mluvit, myslet nebo fungovat ve společnosti. Horoucně jsem zadoufala, že se podlaha prostě otevře a spolkne mě, ale byla bych se spokojila i s únosem mimozemšťanů.

K ničemu takovému však nedošlo, a tak jsem tam jen tak seděla a zírala, zatímco Coleovi zacukalo v koutku úst – těch úžasných, mužných úst, svádějících k polibkům – čímsi, co jsem mohla pouze odhadovat, že je pobavení.

„Omlouvám se, že jsem se sem vetřela. Pro mě tam začalo být moc narváno, a tak jsem potřebovala trochu vzduchu.“

Přes tvář mu přeběhl stín obav. „Není ti nic, Catalino? Vypadáš divně.“

„Jsem v pohodě,“ odpověděla jsem, i když jsem se trochu zachvěla jako pokaždé, když mě oslovil mým křestním jménem. Ne že by vlastně znal moje pravé jméno. Pro Colea a všechny své přátele v Chicagu jsem byla Katrina Laronová. Catalina Rhodesová pro ně neexistovala. Když to tak vezmu, neexistovala ani pro mě. Už velmi, velmi dlouho.

Občas jsem ji postrádala.

Asi tak před osmi měsíci jsme si všichni společně vyšli na večeři. Cole začal mluvit o blížícím se výletu do Los Angeles a o tom, že chce navštívit ostrov Catalina. Už si nepamatuju podrobně celý rozhovor, ale na jeho konci mi zůstala nová přezdívka.

Zvedla jsem oči a předstírala jsem, že mě to naštvalo, ale ve skutečnosti se mi líbilo, jak důvěrně zní moje jméno z jeho rtů. Znamenalo to, že spolu sdílíme tajemství, on a já, i když jsem o tom věděla pouze já.

Catalina však nebyla mojí výlučnou přezdívkou. Cole mi občas říkal „blondýnko“ nebo „holčičko“, ačkoliv to druhé oslovení měl obvykle vyhrazeno pro Angie, která byla teenager, když se spolu seznámili.

Catalina ale pro mě samozřejmě byla nejmilejším projevem náklonnosti. Nebyla jsem však vybíravá. Ať mi Cole říkal, jak chtěl, líbilo se mi všechno.

Teď zrovna stál vpravo ode mě a zachmuřeně na mě zíral. „Jsem v pohodě,“ zopakovala jsem, tentokrát přesvědčivěji. „Vážně. Jen jsem se nějak zamyslela a tys mě vylekal. Ale už je to dobrý.“

„To jsem rád.“ Hlas měl kultivovaný, jako by byl absolventem soukromé školy. Hodně na tom zapracoval, jak jsem věděla. Málokdy mluvil o dobách, které prožil v různých pouličních tlupách, jako vůbec o věcech, jimiž prošel. Zatraceně, vždyť skoro nemluvil ani o těch dvou letech, které strávil díky stipendiu v Itálii na umělecké škole. Ale všechno to k němu patřilo a dělalo z něj toho muže, jímž byl. A právě teď, v tomto okamžiku, jsem byla ráda, že o tom nikdy nemluvil ani s novináři, ani se svými klienty. Ovšem zato jsem si vroucně přála, aby o tom mluvil se mnou.

Jo, byla jsem z něj celá poblázněná.

Vstala jsem a přejela jsem si dlaněmi po rudé látce šatů, jež mi provokativně přilnula ke stehnům. Doufala jsem, že to vypadá, jako bych si uhlazovala sukni. Ve skutečnosti jsem si však otírala zvlhlé dlaně.

„Půjdu odchytit jednu z těch holek se suši,“ řekla jsem. „Dnes jsem nevečeřela a začíná se mi trochu točit hlava.“ Už jsem nedodala, že oním důvodem, proč se mi hlava točí, je právě on.

„Počkej.“ Vztáhl ruku a sevřel mi prsty kolem zápěstí. Měl velkou ruku, ale jeho stisk byl překvapivě jemný. Kůži však měl drsnou a já jsem si připomněla, kolik práce v galerii vykonal sám – sestavoval rámy, věšel plátna, stěhoval nábytek. Nemluvě o tom, že maloval vlastní obrazy. Musel strávil celé hodiny s dřevěným štětcem v ruce, aby opatrnými, pečlivými tahy došel k tomu, co přesně chtěl – barvám, struktuře, dokonalé senzualitě.

Pomalu, jako by mě chtěl záměrně přivést k šílenství, po mně přejížděl očima. Přemohla jsem zachvění – i popud zavřít oči a oddat se představám, jak mě zvolna laská.

Místo toho jsem raději sledovala jeho obličej. Dívala jsem se, jak se v jeho výrazu objevuje žár, téměř hlad, jako by si v tu chvíli nepřál nic jiného než se mě dotknout – než si mě vzít.

Udělej to, pomyslela jsem si. Rovnou teď a tady, hlavně to udělej a nech mě, ať hodím rozum a soudnost za hlavu. Vezmi si mě, zatraceně, a osvoboď mě.

Jenže si mě k sobě nepřitáhl. Nepoložil mi ruce na zadek a neotřel se pohlavím o moje stehna. Neopřel mě o zeď, ani nepřitiskl ústa k mým a nestiskl mi jednou rukou pevně prsa a druhou nezajel pod sukni.

Neudělal nic – jen se na mě díval – a pod jeho pohledem jsem se cítila stejně, jako by to všechno udělal.

Zároveň způsobil, že jsem se hned cítila lépe kvůli tomu, jak jsem pustila žilou kreditní kartě, když jsem si kupovala šaty na dnešní večer. Barvu měly jako hasičská stříkačka, vpředu s hlubokým výstřihem, a dokonale obepínaly každou křivku mého těla. Někdy jsem si sice říkala, že moje křivky by se spíš hodily do šatníku z film noir ze čtyřicátých let, ale nemohla jsem popřít, že právě v těchto šatech vynikaly tak, až to i Cole musel ocenit.

Svou záplavu plavých kudrn jsem si vyčesala nahoru a nechala jen pár pramínků, aby mi orámovaly obličej. Rudé lodičky na jehlách se perfektně hodily k šatům. Přidávaly pár dalších centimetrů k mojí už beztak dost výrazné výšce, takže jsme se dívali z očí do očí. Kdybyste ve slovníku hledali pojem „pojď mě ošukat“, na téže stránce byste našli obrázek těchhle bot.

Toužila jsem zůstat tu dál stát, ochromená způsobem, jímž se na mě díval.

Zároveň se mi však chtělo utéct. Někam se schovat a tam se dát dohromady. Srovnat si v hlavě, jak proboha chci zvládnout svádění, když nedokážu zvládnout ani sama sebe.

Touha uniknout zvítězila, a tak jsem lehce pohnula paží, abych si ji uvolnila.

K mému překvapení však jeho stisk zesílil. Zamračila jsem se na něj, poněkud zmatená, ale ještě mnohem víc plná naděje.

„Rád bych ti četl v myšlenkách.“

„V mých myšlenkách?“

„Ten obraz,“ řekl. „Co si o něm myslíš?“

„Ach.“ Zalilo mě chladné zklamání. „Ten obraz.“ Znovu jsem pohnula rukou a tentokrát mě k mojí lítosti opravdu pustil.

„Líbí se ti?“

„Moc,“ odpověděla jsem sice automaticky, ale upřímně. „Ale je v něm něco – já nevím – nějaký smutek.“

Mírně povytáhl obočí, na okamžik jsem si pomyslela, že ho to nějak pobavilo. Jako by pochopil podstatu vtipu už pár okamžiků přede mnou. Až tedy na to, že já jsem ho nepochopila vůbec.

„Není snad smutný?“ zeptala jsem se a otočila se zpátky k plátnu.

„Já nevím,“ řekl. „Umění je tím, co v něm vidíš. A když říkáš, že je ten obraz smutný, pak zřejmě opravdu je.“

„A co znamená pro tebe?“

„Touhu,“ řekl.

Otočila jsem se od obrazu zase na něj a byla jsem si jistá, že můj obličej jasně odráží moji otázku.

„Ani ne tak smutek, spíš touhu,“ pokračoval, jako by chtěl vysvětlit svoji předchozí odpověď. „Její touhy jsou jako drahé kameny a ona je pevně svírá a každý z nich se jí ostrou hranou zarývá do dlaně.“

Znovu jsem se podívala na obraz a uvažovala nad tím. „Myslíš si to proto, že jsi malíř? Nebo jsi malíř proto, že takhle myslíš?“

Zasmál se a ten zvuk zazněl jemně a podmanivě. „Ale houby, Catalino. Já nevím. Myslím, že jedno od druhého se nedá oddělit.“

„No, myslím, že nejvýstižnější asi bude, když prostě řeknu, že se mi líbí. Vidím, že nejde o žádný z hlavních exponátů, ale přesto doufám, že ukážeš víc prací od tohoto umělce. Je podmanivý.“ Naklonila jsem se blíž a hledala na plátně podpis nebo nějakou informaci na cedulce na zdi. Nenašla jsem ani jedno. „Kdo je autorem?“

„To máš fuk, blondýnko,“ řekl Cole a očima rychle přeběhl po obrazu. „Však si ho pohlídáme.“ Teď už jsem si byla jistá, že jsem v jeho tónu zaslechla pobavení. Naštvalo mě to, protože jsem nepochopila, v čem měl být ten vtip.

Naklonila jsem hlavu na stranu. Teď, když mě tak popudil, jsem se už cítila jistější. „No tak, pověz mi to. Co mi uniklo?“

Postoupil o krok blíž přede mě, čímž mi zablokoval výhled na obraz. Zatraceně, zablokoval mi úplně všechno. Naplnil všechny moje smysly a způsobil, že jsem se cítila jako opilá z jeho blízkosti. Z pohledu na něj, stojícího přede mnou, z vůně jeho kolínské, tak kořeněné, dřevité a mužné. Rozechvívala mě dokonce i ozvěna jeho hlasu, jehož tón se mi honil hlavou.

Necítila jsem jeho dotyk, ale pocit z jeho ruky stále přetrvával na mojí kůži a já jsem se toho pocitu nechtěla vzdát. A co se týče chuti – no, dívka může vždycky doufat.

Vteřiny se vlekly jako celá věčnost, a když pak promluvil, hlas mu zněl zamyšleně, jako by mluvil víc k sobě než ke mně. „Jak to děláš?“

„Co jak dělám?“ zeptala jsem se, ale hned ve vteřině, kdy mi ta slova unikla z úst, se kouzlo zlomilo a všechno zase bylo takové, jako by nebyl promluvil vůbec.

„Dnešní večer je pro mě a pro Tylera důležitý,“ řekl teď už zase úplně formálním tónem. „Jsem rád, že jsi přišla, ale teď už se zase budu muset jít věnovat ostatním hostům.“

Náhlá změna jeho tónu mě zklamala, ale dychtivě jsem vnímala obsah jeho slov a snažila se nebrat na zřetel to ostatní. Řekl přece: Jsem rád, a ne jsme rádi.

Očividně jsem dosáhla nové hladiny ubohosti, když jsem se soustředila i na zájmena.

„Nenechala bych si to ujít ani za celý svět,“ řekla jsem a mohla jen doufat, že můj hlas neprozrazuje, jak moc jsem rozhozená.

Hodil po mně tím svým úsměvem, který by mě dokázal připravit o rozum, a zamířil zpět do hlavní části galerie. Udělal však jen dva kroky a pak se zastavil. Ohlédl se po mně. „Mimochodem, něco mi dlužíš,“ prohodil a tentokrát se humor ve výrazu jeho tváře nedal přehlédnout.

„Ale, fakt? A proč?“

„Jakpak to, že jsi tady začala pracovat už před třemi měsíci, a já jsem si toho ještě nevšiml? To se mi vůbec nepodobá. A upřímně řečeno, Kat, kdybys vedle mě strávila tolik času, ujišťuju tě, že by to moji pozornost určitě upoutalo.“

Jiskra žáru byla v jeho hlase zase zpět, ale já jsem si toho sotva všímala. Zato mě obešel chlad. Mozkem mi proběhla série nadávek a měla jsem co dělat, aby jich ze mě pěkných pár nevyletělo ven.

Místo toho jsem však udělala to, čemu jsem se učila celý život – sebrat se a nějak to zvládnout. „Ach, bože, Cole, hrozně se omlouvám. Chtěla jsem ti říct už před několika týdny, že ti možná zavolají z banky, ale pak jsem Angie pomáhala s přípravami na svatbu a teď se mám příští týden stěhovat, a tak se snažím sbalit, takže –“

„To je v pohodě,“ řekl. „Je mi to jasný.“

„Bylo to kvůli tomu, že ta moje brigáda v kavárně nebyla jistá a já jsem nechtěla, aby si ti lidi mysleli, že snad nebudu moct splácet hypotéku.“

„To je v pohodě,“ zopakoval. „Koupit si dům je pořádné sousto. Máš to dobrý. Už je to víc než týden, co mi telefonovali, a já jsem jim všechno potvrdil. Jestli teď od tebe nebudou vyžadovat žádné další údaje, řekl bych, že to máš v suchu.“

Znovu mi pohlédl do očí a zachytil můj pohled o trochu déle, než mi bylo příjemné. Veškerý humor, který se mu předtím zračil v obličeji, teď zmizel. Místo toho jsem v něm viděla pouze živou, smyslnou naléhavost. „Ale jak říkám, něco mi dlužíš.“

Polkla jsem, ovšem bez ohledu na to, jak sucho jsem měla v ústech, jsem přece jenom dokázala promluvit. „Cokoliv si budeš přát,“ řekla jsem a mohla pouze doufat, že pochopí plný význam mých slov.

Jeho oči na mně prodlely o chvilku déle. Pak naklonil hlavu, jako by chtěl odmítnout. „Sejdeme se v hlavní galerii.“

Znovu se pak otočil a odešel ode mě pryč.

Tentokrát se ani neohlédl.

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Poděkování

Kapitola 1