Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

ZLOBIVÉ POHÁDKY

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5696. publikaci

Ilustrace Drahomír Trsťan

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh obálky Drahomír Trsťan

Zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 104

Vydání 1., 2014

Vytiskla tiskárny FINIDR s.r.o. Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Illustration © Drahomír Trsťan

ISBN 978-80-247-4472-8

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9564-5 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9565-2 (ve formátu EPUB)

Posměváček

Honzík začal nedávno chodit do první třídy. Učil se ze všech nejlíp, ale přesto se do školy netěšil. Bylo to proto, že měl ve třídě spolužáka Vláďu, který se mu přede všemi posmíval kvůli silným brýlím. Honzíka to trápilo a někdy si kvůli tomu v noci i poplakal.

Honzík ovšem nebyl sám, komu se Vláďa posmíval. Janičku škádlil, že je tlustá jako bečka, posmíval se Kájovi, že nemá žádné svaly, a přede všemi mu říkával: „Karlíček – slabý jako čajíček!“ Dělal si legraci z Tomáše, který měl odmalička nemocné nohy, a nemohl proto cvičit v tělocviku. Posmíval se mu: „Tomi – chromý!“ Vláďa se zkrátka posmíval kdekomu. Důvod si vždycky našel. A když ne, tak si ho vymyslel.

Jednou, když zase Honzík večer plakal do polštáře, stala se podivná věc. Přisedl si k němu maličký skřítek a pošeptal mu: „Neplač! My o tom zlém posměváčkovi moc dobře víme a taky ho potrestáme!“

Po těch slovech skřítek zmizel. Honzíkovi se najednou ulevilo. Přestal plakat a vmžiku spokojeně usnul.

Ve stejnou chvíli se v jiném domě a v jiné posteli chystal ke spánku i Vláďa. Natřepal si polštář a s úsměvem přemýšlel, z koho si bude zítra ve škole utahovat. Přemýšlení ho natolik zmohlo, že usnul.

Najednou byl v nějaké veliké zahradě se spoustou krtinců. Vláďa chtěl udělat krok, ale nemohl. Nohy měl jako přilepené k zemi. V tu ránu se z krtinců vynořili skřítci a začali se mu hlasitě posmívat. Tak hlasitě, že si musel zacpat uši. Když po chvíli skřítci zmizeli, Vláďa se opět rozešel. Rychle se rozhlédl, aby našel východ ze zahrady, a rozběhl se tím směrem. Po pár krocích ovšem upadl do jámy plné bláta. Okolo ní se zase objevili skřítci a začali se mu jednohlasně posmívat: „Bláteníček – Vládíček.“

Vláďovi bylo do pláče. Nemohl se pořádně ani zvednout, jak mu to klouzalo. Se slzami v očích si zakrýval uši. Když skřítci zmizeli, s vypětím všech sil se vyškrábal z jámy ven. Honem pospíchal k bráně, která už byla na dosah. Najednou před ním ale vyrostlo trnité křoví a on se ošklivě popíchal. Už mu ani tak nevadilo, že má ruce i nohy poškrábané a popíchané od trní. Vadilo mu, že se mu ti skřítci zase posmívají. „Píchá to, píchá, do ruky i břicha! Cha cha cha!“

Vláďa byl zoufalý. Zkoušel skřítky zahnat, ale oni se nedali a posmívali se mu ještě víc. Bezmocně se schoulil do klubíčka, zavřel oči a plakal a plakal.

Když oči opět otevřel, skřítkové i s trním byli pryč. Chtěl z té podivné zahrady co nejdříve zmizet. Vzal za kliku a otevřel branku. Za ní už ho čekal skřítek, který seděl předtím u Honzíka na polštáři. „Tak co? Ještě se budeš někomu posmívat?“ zeptal se přísně.

„Ne, nebudu, přísahám!“ sliboval kvapem Vláďa.

Pak se probudil. Byl právě tak akorát čas vstát a jít do školy. V lavici seděl způsobněji než obvykle, nikomu se neposmíval a nikoho neškádlil. Nikdo ze spolužáků nevěděl, jak se s Vláďou stala taková proměna. Úplně nejlepší ale bylo, že už to tak zůstalo napořád.

Vláďa už se nikdy nikomu neposmíval. Na vlastní kůži si totiž zkusil, jak moc je to nepříjemné.

O lakomé myšce

Myška Eliška si vyšla na procházku. Bezstarostně cupitala po cestičce, když vtom před jednou dírou spatřila celé myší shromáždění. Eliška byla zvědavá, proto přišla blíž a zeptala se vedle stojícího myšáka: „Co se tu stalo?“

Myšák se na ni podíval a zdvořile odpověděl: „K doktorovi nesou myšku, že ji strašně bolí v bříšku.“

Myška se podivila. Měla štěstí, že oslovila myšáka básníka, který hovořil pouze a jenom ve verších.

„A co se jí stalo?“ ptala se zvědavě.

Myšák se chvíli zamyslel a odpověděl: „Je to snad prý ze sýru. Zbaštila ho v papíru.“

„To jsou mi věci!“ divila se Eliška. „A jak to s ní vypadá? Co říkal doktor?“ vyzvídala dál.

„Doktor říkal bez legrace, že to chce dvě operace.“

Myška Eliška jen zakroutila hlavou. „Já se jí divím. Proč si ten sýr nerozbalila? Zajímalo by mě, jak se to všechno seběhlo. Nevíte to náhodou?“

Básník souhlasně pokýval hlavou, zhluboka se nadechl a spustil:

„Bylo to prý asi tak:

Projel tudy náklaďák,

který vezl spoustu sýru.

Pod kapotou měl však díru.

Pak se stane celkem lehce,

že sýr v autě zůstat nechce.

Skutálel se na vozovku

a přilákal myšku Žofku.

Žofka vůbec neváhala,

na ramena nohy vzala,

chtěla si sýr sama vzít,

doma si ho rozbalit.

Vtom však náhle slyší

kroky dalších myší.

I když je to k nevíře,

zhltla ten sýr v papíře.“

Myška Eliška jen nevěřícně kroutila hlavou. „To má za to, že byla tak lakomá. Kdyby se s ostatními rozdělila, nemuselo by se nic podobného stát.“

Básník jen zamyšleně přikyvoval.

O kouzelných slovíčkách

Bonifác byl učeň kouzelníka Pankráce. Byl šikovný a taky náramně zvědavý. Jednou ho napadlo, že by se mohl podívat do světa lidí. Důkladně pročetl Pankrácovu čarovnou knihu a až úplně na konci našel cestovní zaklínadlo. Rozpažil obě ruce, zamával kouzelnou hůlkou a řekl: „HONKY, TONKY, MANŽETA, CHTĚL BYCH K LIDEM DO SVĚTA!“

Otevřel oči a nestačil se divit. Seděl totiž v parku na lavičce vedle kluka, který vypadal podobně jako on.

„Kde ses tady vzal?“ zeptal se překvapeně kluk a odložil rozečtený časopis.

„Já jsem Ondra,“ představil se chlapec a podal malému kouzelníkovi ruku.

„Já jsem Bonifác a přičaroval jsem se ze světa kouzel,“ snažil se o vysvětlení Bonifác.

Ondra se hlasitě zasmál: „Co to plácáš?“

Bonifác pyšně zvedl hlavu a chlubil se: „Znám tolik kouzelných slovíček, že si to ani neumíš představit!“

Ondra trochu znejistěl. Nevěděl, co si o tom má myslet, ale nakonec odpověděl: „Já taky nějaká kouzelná slovíčka znám!“

Teď byl překvapený pro změnu Bonifác: „Ty jsi taky kouzelník?“

„Ne, to nejsem, ale kouzelná slovíčka by měl znát každý!“ odpověděl šibalsky Ondra.

Bonifác se ale nedal odbýt a vyzval Ondru na souboj: „Dobrá, tak budeme závodit, kdo z nás je lepší kouzelník!“

Ondra byl pro každou legraci, proto souhlasil.

Nevěděli ještě přesně, jak to udělají, ale vydali se na cestu.

Na kraji parku stál zmrzlinový stánek. Ondra chytře navrhl: „Tak schválně! Kdo z nás dvou dřív získá zmrzlinu?“

První šel ke stánku Ondra. Vyndal z kapsy desetikorunu a podal ji zmrzlináři se slovy: „Chtěl bych, PROSÍM, jednu zmrzlinu.“ Když ji dostal, řekl: „DĚKUJI!“ a vrátil se k Bonifácovi.

„Teď jsi na řadě ty,“ pobídl Bonifáce Ondra a podal mu další desetikorunu.

Bonifác si vyhrnul rukávy, zastavil se před zmrzlinářem, zamával rukama a řekl: „HOKUS, POKUS VE STÍNU, DEJ MI VELKOU ZMRZLINU!“

Zmrzlinář se na něj rozkřikl: „Jedeš?! Co to na mě zkoušíš?!“

Bonifác utíkal zpátky za Ondrou: „Zdá se, že tvoje kouzlo je silnější. Mohl bych se ho od tebe naučit?“

„No jasně,“ souhlasil se smíchem Ondra. „Je to hrozně jednoduché. Když něco chceš, musíš říct PROSÍM, a když to dostaneš, řekneš DĚKUJI. To jsou ta nejkouzelnější slovíčka na světě. Pomocí nich dosáhneš všeho, co chceš.“

Bonifác Ondrovi zamyšleně poděkoval a bohatší o novou zkušenost se vrátil do světa kouzel.

A co vy, děti? Nezapomínáte tato dvě kouzelná slovíčka?

Protivná žížala

Na sportovním stadionu bylo rušno. Právě probíhaly atletické závody. Žížala Bohdana, která bydlela zrovna v podzemí pod sportovištěm, se nahlas rozčilovala: „Kdo mi to tu dupe nad hlavou? Slušnou žížalu nenechají v klidu, darebáci!“

Rozčilování jí nepomohlo, a tak se rozhodla, že se na ty výtržníky podívá a náležitě jim vyčiní. Provrtala si cestičku směrem nahoru, ale objevila se přímo v běžecké dráze. Pán, který držel v ruce pistoli a měl závodníky odstartovat, si jí všiml. Dal běžcům pohov a šel se podívat blíž. Patou zatlačil žížalku zpátky a povrch pěkně udusal. Pak se vrátil na své místo, vystřelil z pistole a závod mohl začít.

Bohdana byla nasupená: „Však já se jim pomstím!“ křičela z plných plic, ale nikdo ji neslyšel. Provrtala se tedy ven o kus dál, v písku. Sotva vystrčila hlavu, už ji zase někdo zarazil zpět. Byl to závodník, který skákal do dálky a dopadl na doskočiště v písku. Rovnou na žížalu.

„Já jim dám!“ lamentovala Bohdana a snažila si zatlačit bouli, která se jí udělala na hlavě. Nevzdávala se. Vylezla ještě o kus dál, na trávníku. Tam už byla v bezpečí. Chvíli se nechápavě koukala, co to všichni dělají. U stanoviště pro skok do výšky měla hned jasno, co provede. V nestřeženém okamžiku se natáhla místo laťky, přes kterou závodníci skákali. Když se někdo přiblížil, drcla ho jako napnutá struna a pak sama seskočila.

„To je zvláštní,“ divili se všichni závodníci a žádali o výměnu laťky. Pro Bohdanu nastal čas k útěku.

Celá udýchaná se doplazila k dalšímu stanovišti. Okamžitě jí otrnulo a hned myslela na další lumpárnu. Když viděla, jak se závodníci pokaždé rozběhnou s tyčí, zapíchnou ji do země a pak přeskočí přes laťku ve velké výšce, napadlo ji, že by mohla posloužit místo tyče. Připlazila se k místu, kde byly na hromadě narovnané tyče. Natáhla se, jak nejvíc to jen šlo, a čekala. Hned první závodník po ní sáhl. Vzal ji do ruky, rozběhl se a pak udělal kotrmelec, stejně jako jeho domnělá tyč.

„Co to má znamenat?“ divili si závodníci i jejich trenéři. Než přišli blíž, aby se na to lépe podívali, žížala Bohdana vzala do zaječích.

Nachomýtla se zrovna k překážkovému běhu. „Teď jim teprve ukážu!“ zavýskala radostí.

Připlazila se k místu, kde byly všechny překážky v jedné řadě. Natáhla se od první dráhy až k poslední a čekala, až přes ni budou chtít závodníci přeskočit. Vystihla ten pravý okamžik, vymrštila se do vzduchu a její vinou závodníci popadali na zem jako přezrálé hrušky.

Konec ukázky

Table of Contents

Posměváček

O lakomé myšce

O kouzelných slovíčkách

Protivná žížala