S dráčkem do pravěku

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Napsal Michal Vaněček

Ilustroval Ondřej Zahradníček

S dráčkem do pravěku – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Úvod

Jak Vojta pouštěl Bronťu a jak se to mamince moc nelíbilo

Jak napadl sníh, který v pravěku nebyl

Bronťův první vánoční dárek

Jak se jelo zase na prázdniny

Jak Bronťa chytil zloděje

Přijíždí teta Hedvika

Tetička začíná úřadovat

První výlet do pravěku

Teta Hedvika je v šoku a odjíždí

Jak Vojta učil prakluky kopanou a jaké to mělo následky

Kde se vzaly podivné kresby na skále

Vojta představuje babičce a dědečkovi nového kamaráda

Prakluk nakupuje v Pramenu

Jak se chytají ryby a žížala patří na háček

Proč se číča musí krmit a jak se loví mamut

Myšouk a další podivná zvířata

Nechtěný dárek od Havrana

Úvod

Vy, kteří jste četli první knížku o dráčku Bronťovi, už víte, že se vylíhnul o prázdninách. Vyklubal se z vajíčka, které našel malý Vojta ve stodole u babičky a dědečka, kde byl na prázdninách. Dráček byl vlastně malý dinosaurus, který si pamatoval všechno o pravěku, a tak o něm mohl Vojtovi i ostatním dětem vyprávět.

Po prázdninách dráček odjel s Vojtou do města a bydlel ve škole. Hlídal děti nebo pomáhal panu školníkovi, s čím bylo potřeba. A taky chodil na pouť za lochneskou, se kterou se skamarádil v létě, když byla na vesnici pouť.

Ve škole se lecčemu přiučil, takže uměl číst, a trochu i počítat. Věděl toho víc, než mnohé děti.

Teď se podíváme, co nového se Vojtovi s Bronťou přihodilo a jaká dobrodružství zažili o dalších prázdninách.

Jak Vojta pouštěl Bronťu a jak se to mamince moc nelíbilo

Začal podzim. Jednou takhle v pátek se děti ve škole o přestávce začaly domlouvat, že půjdou v sobotu pouštět draka. Bronťa to uslyšel a hned zpozorněl.

„Vojto, co to znamená, že půjdete pouštět draka?“

„Víš, Bronťo,“ začal vysvětlovat Vojta, „když na podzim fouká hodně vítr, tak si vyrobíme draka z papíru a chodíme ho pouštět za město na kopec.“

„Jak vypadá takový drak z papíru?“ zajímal se dráček.

Děti zaslechly rozmluvu dráčka s Vojtou a někdo hned vykřikl: „Uděláme si draka, který bude vypadat jako tady Bronťa!“

„To je nápad!“ překřikoval jeden přes druhého.

Vojta se zamyslel. Přece nebude dělat z papíru něco, co bude vypadat jako jeho dráček!?

„A jak se pouští takový drak?“ nedal se odbýt Bronťa a šťouchl do zamyšleného Vojty křídlem.

„Slepí se z papíru a špejlí, vesele se pomaluje a pak se ve větru pouští na provázku do vzduchu,“ pravil stručně Vojta.

„To by se mi líbilo,“ usmál se dráček, „nechceš si pouštět mě? Když si i ostatní děti budou slepovat draky, které budou vypadat jako já.“

Vojta zajásal. To je přece skvělý nápad. Bude mít nejlepšího draka ze všech!

Ze školy šli s dráčkem společně. Bronťa chodil na sobotu a neděli s Vojtou domů. Ve škole zůstával jenom přes týden, aby tam hlídal.

Večer si Vojta začal chystat provázek a krepový papír.

„Na co to bude?“ zajímal se Bronťa.

„Musím ti udělat z barevných papírů dlouhý ocas. To je kvůli stabilizaci,“ vysvětloval Vojta.

„Já budu stabilní sám o sobě dost,“ skoro se urazil Bronťa, „a ocas mám svůj!“

„Promiň, já zapomněl,“ došlo Vojtovi, že vlastně Bronťa může létat i v bezvětří. Najednou však posmutněl. „No jo, ale všechny děti si namalují draka, který bude vypadat jako ty. Jak to uděláme, abys byl nejlepší?“

Dráček bezradně pokrčil křídly.

„Na něco musíme přijít,“ pravil nakonec, „třeba nás do rána něco napadne.“

V sobotu ráno Vojtovi rodiče vstali brzo, protože chtěli jet na nákup. Maminka se před zrcadlem malovala a česala, až se tatínek rozčiloval, že jí to dlouho trvá. Maminka pravila, že přece musí vypadat hezky, i když jde jenom na nákup. Tatínek něco zabručel a prohlásil, že jde tedy napřed a vyjede autem z garáže.

Bronťa to celé zamyšleně pozoroval ze svého pelíšku, ale dělal, že spí. Maminka se maluje, aby vypadala hezky? Co kdyby to zkusil taky? Aspoň bude vypadat jinak, než draci ostatních dětí. Myšlenka ho nadchla natolik, že nedbal na to, že chtěl ještě spát, hbitě vylezl z pelíšku a usadil se v ložnici u maminčina stolku s líčidly, rtěnkami, pudry a kdoví čím ještě. „Překvapím Vojtu,“ říkal si v duchu. „Aspoň nebude mít starost, jak mne odlišit od ostatních.“

Přehraboval se chvíli bezradně ve všech těch maminčiných věcech a nevěděl čím začít. Pak se rozhodl, že by měl vypadat co nejveseleji, a začal si na svůj zelený čumák malovat něco červenou rtěnkou. Pak přidal oční stíny, celý se přepudroval a postupně spotřeboval všechny maminčiny zkrášlovací krémy a spoustu dalších věcí.

Zrovna když byl se svým dílem hotov a zálibně se prohlížel v zrcadle, nakoukl do ložnice Vojta.

„Dobré ráno, mami…,“ začal jako vždycky, ale v tu chvíli se zarazil, „mami, jak to vypadáš? Jak to, že máš takový…, Bronťo, to jsi ty!?“ Vojta spráskl ruce.

„Budu nejhezčí dráček,“ usmál se bezelstně Bronťa.

Vojta si nebyl jist dráčkovou představou o kráse, ale v současné chvíli spíš horečně přemýšlel, co tomu řekne maminka.

V zámku zarachotil klíč.

„Bronťo, dej si aspoň přes hlavu nějaký šátek, ať tě maminka nepozná!“ S těmito slovy uvázal Vojta dráčkovi přes zmalovanou kebuli maminčin šátek.

Maminka s tatínkem vešli do bytu.

„Dobrý den, paní, kdo jste a co tu děláte?“ pozdravila maminka roztržitě dráčka. Než stačil cokoli odpovědět, zahleděla se upřeně na Bronťu a vyhrkla: „Ale paní, proč máte takový ocas? Totiž, to přece…, to snad néééé! Bronťo, Vojto!“ Zaúpěla a svezla se do křesla.

Vojta zoufale vyhrkl: „Budu Bronťu pouštět a chtěl jsem, aby byl nejhezčí.“

„Kam pouštět, jak pouštět?“ nechápala maminka.

„Půjdeme s dětmi pouštět draka,“ vysvětloval dál nešťastně Vojta.

Tatínek nakoukl do ložnice a vyprskl smíchy.

„Nejhezčí? Vypadá spíš jako nějaká zmalovaná ta…“

„Psst,“ sykla maminka nazlobeně k tatínkovi a po chvilce řekla: „Co se dá dělat, když už se Bronťa takhle zmaloval, tak běžte. Umyje se, až se vrátíte. Ale vraťte mi aspoň ten šátek!“

Vojta vzal provázek, Bronťu a šli. Došli na kopec. Tam už byla fůra dětí! Každé mělo v ruce nějakou šňůru a v silném větru drželo v povětří papírového draka. A všichni draci jako by z oka vypadli Bronťovi! Každý byl trochu jiný, ale děti se předháněly, který z draků se bude víc podobat tomu Vojtovu. Když došel Vojta s dráčkem k dětem, všichni se zarazili. Nejprve nechápali, s kým to kamarád na pouštění draků přišel a kde nechal Bronťu. Ale to už Vojta mrkl na dráčka a ten se se svým zmalovaným čumákem vznesl do oblak. Děti se smály, až jim málem jejich draci uletěli.

Dneska už se asi nedozvíme, který z draků byl nejhezčí, ale Bronťa zaručeně ze všech nejlépe létal. A nebyl si ani trochu podobný.

Jak napadl sníh, který v pravěku nebyl

Bylo už skoro před Vánoci a Bronťa s Vojtou se dívali z okna. Najednou se z nebe začaly snášet první sněhové vločky.

„Vojto, co je to?“ ukazoval dráček vzrušeně ven, kde padající sníh barvil celé město na bílo.

„To je přece sníh,“ odpověděl Vojta.

„Co je to sníh?“ zajímal se dráček. „V pravěku jsme ho, myslím, neměli. Tedy, já ho určitě nezažil, protože jsem byl ještě vejce.“

„Sníh?“ smál se Vojta. „To je vlastně zmrzlý déšť. V létě je teplo, a tak prší. Ale když mrzne jako dneska, tak ten déšť zmrzne a padá sníh.“

„K čemu je sníh dobrý?“ vyptával se dál dráček.

„To uvidíš! Jestli ho napadne dost, půjdeme zítra sáňkovat na ten kopec, kde jsem tě na podzim pouštěl. Myslím tam, co jsme všichni pouštěli draky.“

Bronťa se smutně pousmál. Na pouštění draků vzpomínal nerad, protože maminka ještě pořád nezapomněla, jak jí vypatlal všechna

líčidla, aby byl nejhezčí.

„A jak se sáňkuje? Budu to umět?“ staral se Bronťa, aby zahnal vzpomínky na svoje líčení.

„Na tom nic není!“ řekl Vojta. „Počkej zítra, vytáhneme sáňky a půjdeme na ten kopec.“

A taky ano. Přes noc napadla pořádná sněhová čepice, a tak hned po snídani vytáhl Vojta sáňky a vyrazili.

„Je namáhavé, to sáňkování?“ vyptával se cestou Bronťa. Sníh ho zábl do tlapek, a tak se trochu bál, co všechno ho ještě čeká.

„Ale vůbec ne, tedy skoro vůbec… S kopce dolů to jede samo, ale nahoru se to potom musí vyšlapat po svých,“ vysvětloval Vojta.

Došli na kopec. Byla tam už spousta dětí, které měly radost, že přišel taky dráček Bronťa, že bude aspoň větší legrace.

Vojta začal dráčka učit na sáňkách. Největší potíž byla naučit ho, aby neroztahoval křídla, jakmile se sáňky rozjedou. Bronťa byl zvyklý, že když kolem fičí vzduch, tak se mává křídly. Jenže jak je roztáhl, hned se s ním sáňky zastavily. Tak byl trochu mrzutý. Děti mezitím postavily sněhuláka, který se mu docela podobal, aby mu udělaly radost.

Konečně se podařilo Bronťovi sjet kopec. Ale teď by měl pěkně šlapat nahoru? Ani nápad! Bronťa si umínil, že využije výhodu svých křídel. Vzal pěkně do tlamičky provaz od sáněk, zamával křídly a ve chvilce byl nahoře na kopci.

To Vojtu zaujalo. Když sjel Bronťa podruhé, tak se opatrně zeptal, zda by ho nevytáhl nahoru. „Inu, proč ne?“ řekl si dráček. Ale to neměl dělat. Když to viděly ostatní děti, začaly ho jako o překot prosit, aby je taky vytáhl nahoru. A dobrák Bronťa neuměl žádnému odříct. A tak za chvíli už ani sám nejezdil, jen létal nahoru a dolů a tahal sáňky s dětmi. Když se nachýlilo poledne a museli domů na oběd, dráček jen funěl a bolela ho křídla.

„A to jsi mi, Vojto, tvrdil, že sáňkování je snadné,“ pravil zadýchaně.

Vojta se na něj omluvně podíval.

„No jo, já netušil, že to bude pro tebe taková fuška.“ Pak se zamyslel: „Můžeme odpoledne zkusit raději lyže, chceš?“

„Vojto, jestli je lyžování stejně snadné jako sáňkování, tak já snad raději už dnes zůstanu doma,“ pravil dost unaveně Bronťa.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Obsah

Úvod

Jak Vojta pouštěl Bronťu a jak se to mamince moc nelíbilo

Jak napadl sníh, který v pravěku nebyl

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: