Kelley Armstrong

PROZŘENÍ

Nejtemnější síly

2015

Ukážka z elektronickej knihy

Všechna jména, místa a události v tomto románu jsou fiktivní

a jsou dílem autorovy fantazie. Jakákoliv podobnost se skutečnými událostmi, místy nebo osobami, ať už žijícími či nikoliv, je čistě náhodná.

Copyright © 2010 by KLA Fricke Inc.

Translation © 2015 by Sylva Švihelová

Cover design © 2015 by GALATEA

Veškerá práva vyhrazena.

Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani elektronicky šířena bez předchozího písemného souhlasu majitele práv.

Z anglického originálu THE RECKONING,

přeložila Sylva Švihelová

Sazba: Karel Kaltrop

Vydání první v elektroniciké verzi

Vydalo Nakladatelství GALATEA, s.r.o.,

v dubnu 2015

ISBN 978-80-87910-75-7

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnováno Julii

Jedna

PO ČTYŘECH DNECH NA ÚTĚKU jsem se konečně dostala do bezpečí, ulehla jsem do postele a propadla se do hlubokého bezesného spánku. Spala jsem jak zabitá…, ale jen do chvíle, než usoudili ti, kteří byli opravdu po smrti, že bych se měla probudit. Začalo to jakýmsi smíchem, který se mi vkradl do spánku a vzápětí mě z něj probral. Zvedla jsem se na loktech, mžourala kolem sebe a snažila se rozpomenout, kde to vlastně jsem. Odněkud se ozval nesrozumitelný šepot.

Protírala jsem si oči a zívala. Závěsy propouštěly dovnitř jen tlumené světlo a v místnosti vládlo ticho. Nikde ani náznak pohybu. Žádní duchové, díkybohu. Za posledních pár týdnů jsem si jich užila dost, bez takových zážitků už bych se do konce života opravdu obešla.

Zaslechla jsem jakési škrábání na okno. Posledních pár dnů mi každá větev, která zavadí o okenní tabuli, připadá jako zombie, jehož jsem probudila z mrtvých, a on teď škrábe na sklo, aby se dostal dovnitř.

Přešla jsem k oknu a odhrnula závěsy. Když jsme sem dorazili, téměř svítalo, takže mi bylo jasné, že teď už musí být přinejmenším pozdní dopoledne. Za oknem jsem však neviděla nic než hustou, neproniknutelnou mlhu. Naklonila jsem se a přitiskla nos na sklo.

Vzápětí jsem však leknutím odskočila, když do okenní tabule narazil jakýsi brouk. Za mnou se ozval škodolibý chechtot.

Prudce jsem se otočila, ale nezahlédla nikoho, jen spící Tori, která malinko pokňourávala ze spánku. Ležela schoulená na boku, tmavé ježaté vlasy rozhozené na polštáři, pokrývky odkopané k okraji postele.

Znovu se za mnou kdosi zachechtal. Jednoznačně mužský hlas. Ale nikde nikdo. I když těžko říct. Je pravdou, že nikoho nevidím. Pro nekromanta to však zdaleka neznamená, že je v místnosti sám.

Mhouřila jsem oči a snažila se zachytit nějaký záchvěv. Nalevo ode mě se mihla ruka, ale než jsem se vzpamatovala, opět zmizela.

„Hledáš někoho, malá nekroško?“

Prudce jsem sebou trhla. „Je tady někdo?“

V odpověď mi zaznělo výsměšné pochechtávání – takové, co patnáctiletá holka ve škole nesčetněkrát slyšela od nafoukaných pitomců.

„Jestli se mnou chceš mluvit, tak se ukaž,“ požádala jsem ho.

„Mluvit s tebou?“ pronesl povýšeným tónem fotbalového rozehrávače školního týmu. „Spíš si myslím, že ty by sis ráda promluvila se mnou.“

Odfrkla jsem si a zamířila zpět ke své posteli.

„Ne?“ Jeho hlas se ozval z jiného místa. „Hm, já myslel, že by tě zajímalo něco víc o Edisonově skupině, projektu Genesis, doktoru Davidoffovi…“

Zarazila jsem se.

Znovu smích. „Takže se nepletu.“

My čtyři – Tori, Derek, Simon a já – jsme právě na útěku před Edisonovou skupinou. Zjistili jsme, že jsme se stali subjekty výzkumného projektu Genesis, pokusu s genetickou modifikací bytostí s nadpřirozenými schopnostmi. Moje teta Lauren je lékařka, která se na výzkumu podílela, ale nakonec své kolegy zradila a pomohla nám k útěku. Teď ji zřejmě drží v zajetí, alespoň v to doufám. Včera v noci, když jsme měli v patách Edisonovu skupinu, snažil se mi pomoct nějaký duch… duch, který vypadal jako teta Lauren.

Teď jsme snad konečně v bezpečí. Tento dům patří skupině, která je zásadně proti podobným pokusům. A najednou se objeví duch teenagera, který o tom projektu něco ví? Nemohla jsem ho odehnat, i když jsem měla sto chutí to udělat.

„Ukaž se,“ trvala jsem na svém.

„Ty jsi ale panovačná nekroška, co?“ Jeho hlas opět zazněl za mnou. „Chtěla bys vidět, jestli jsem takový sympaťák, jaký se zdám podle hlasu?“

Zavřela jsem oči, představila si, jak by mohl vypadat, a v duchu ho přivolala k sobě. Začal pomalu dostávat obrysy – tmavovlasý kluk, asi šestnáctiletý, možná i o rok starší, ale žádný krasavec, úlisný úsměv však naznačoval, že má o sobě dost vysoké mínění. Pořád jsem ještě viděla skrz něj, jako by byl nějaký hologram. Znovu jsem zavřela oči a soustředila se, aby se ještě více zhmotnil.

„Aha,“ ozval se. „Tak jestli očekáváš něco víc, musíme se nejdřív trochu lépe poznat.“ A znovu zmizel.

„Co vlastně chceš?“ zeptala jsem se.

Zašeptal mi do ucha: „Jak říkám, lépe tě poznat. Ale ne tady. Probudila bys svoji kámošku. Je sice pěkná, ale ne zrovna můj typ.“ Hlas se přesunul ke dveřím. „Vím o místě, kde si můžeme nerušeně promluvit.“

Ach tak. On si asi myslí, že promlouvám s duchy teprve od včerejška. I když není zas tak daleko od pravdy, je to teprve dva týdny. Ale za tu dobu už jsem viděla dost na to, abych věděla, že existují duchové, kteří chtějí pomoci, a jiní, kteří si chtějí jen popovídat. Ovšem pak je ještě spousta těch, co vám chtějí způsobit problémy, prostě jen aby se v posmrtném životě trošku pobavili na cizí účet. A tenhle kluk bezpochyby patří mezi ně.

Každopádně pokud je dalším ze subjektů Edisonovy skupiny, který navíc zemřel v tomto domě, musím zjistit, co se mu přihodilo. Ale potřebuju, aby u toho někdo byl se mnou. Tori nemá žádnou zkušenost, co se týká pomoci při mých setkáních s duchy. I když spolu teď vycházíme o něco lépe, pořád si nemyslím, že bych se na ni mohla spolehnout.

Vyšla jsem za duchem na chodbu, ale zastavila se u pokoje, kde spali Derek a Simon.

„Ale copak?“ poškleboval se duch. „Potřebuješ s sebou ochránce?“

„Určitě by je zajímalo, co mi chceš sdělit,“ vysvětlovala jsem co nejhlasitěji a modlila se, aby mě Derek slyšel. Většinou ho probudí kdejaký jemný zvuk – vlkodlaci jsou obdařeni mimořádně citlivým sluchem. Zaslechla jsem však jen Simonovo chrápání. Nikdo další tady nahoře nespal. Andrew, který nás sem přivezl, si lehl do ložnice v přízemí.

„Poslouchej, nekroško. Moje nabídka nebude platit věčně.“

Dobře víš, že z toho nekouká nic dobrého, Chloe.

Ale já přece musím zjistit, jestli nám tady nehrozí nějaké nebezpečí. A tak jsem se rozhodla jít za ním, ale s maximální obezřetností. Můj vnitřní hlas moc neprotestoval, což jsem považovala za dobrý signál.

Vykročila jsem vpřed.

Když jsme sem v noci přijeli, zamířili jsme rovnou do svých ložnic, takže jsem neměla čas pořádně se rozhlédnout po našem novém příbytku. Jen jsem věděla, že je fakt obrovský – takový ten podivně nesourodý viktoriánský dům jako vystřižený ze strašidelného filmu.

Pokračovala jsem dál halou za hlasem a měla jsem pocit, jako bych se ocitla přesně v takovém filmu. Lapena v úzké nekonečné chodbě, míjela jsem jedny zavřené dveře za druhými, až jsem nakonec došla ke schodišti… směrem nahoru.

Z toho, co jsem viděla, když jsme vystoupili z auta, si pamatuju, že dům má přízemí a další dvě podlaží. Naše ložnice se nachází v prvním patře a nahoře je údajně půda, jak nám sdělil Andrew.

Takže ten duch mě vede na jakousi tmavou děsivou půdu? Patrně nejsem jediná, kdo viděl příliš mnoho hororů.

Následovala jsem ho po schodech vzhůru. Končily na odpočívadle, odkud vedly dál dvoje dveře. Zastavila jsem se. Skrz dveře přede mnou prošla ruka a pokynula mi, abych pokračovala za ní. Chvíli jsem vyčkávala a snažila se psychicky připravit. Bude tam jistě hrozná tma, ale nesmím na sobě nechat znát strach.

Sebrala jsem odvahu, vzala za kouli na dveřích a…

Bylo zamčeno. Když jsem zkusila koulí pootočit, ozvalo se cvaknutí v zámku. Ještě jednou jsem se nadechla a připravena na nejhorší se opřela do dveří. Tentokrát se ihned rozlétly a já vstoupila…

Ovanul mě chladný vzduch. Zarazila jsem se a mžourala kolem. Přede mnou se povalovaly chuchvalce mlhy.

Proč by taky na půdu vedly dveře s koulí, že?

Stála jsem na střeše.

Dvě

DVEŘE ZA MNOU se začaly zavírat. Rychle jsem se otočila a zachytila je za okraj, ale vzápětí do nich cosi prudce udeřilo a zaklaply se. Když jsem uchopila kouli, ozvalo se cvaknutí zámku. Zkusila jsem s ní otočit v naději, že jsem se přeslechla.

„Už zase odcházíš?“ zaslechla jsem. „To je ale nezdvořilé.“

Civěla jsem na tu kouli. Jen jeden velice vzácný druh ducha dokáže pohybovat věcmi ve světě živých.

„Polodémon Agito,“ hlesla jsem.

„Agito?“ vyslovil pomalu opovržlivým tónem. „Tak to bys mě dost podcenila. Já jsem Volo.“

Což mi opravdu nic neříkalo. Pouze jsem pochopila, že tenhle typ je patrně ještě schopnější. Za života dokáže telekinetický polodémon pohybovat předměty silou vůle. Když zemře, dokáže je přesunovat fyzicky. Poltergeist.

Opatrně jsem ustoupila vzad. Pod nohama mi zaskřípala dřevěná prkna a připomněla mi, kde jsem. Zarazila jsem se a rozhlédla se kolem. Stála jsem na jakési pochůzné plošině, která vedla kolem celého horního patra, v němž se patrně nachází půda.

Napravo jsem si povšimla rovné části střechy, která byla posetá rezavými vršky od lahví a plechovkami od piva. Patrně slouží jako provizorní veranda. To mě trochu uklidnilo. Nejsem uvězněna na střeše, spíše na balkóně. Nepříjemnost, ale snad mi tady žádné nebezpečí nehrozí.

Zaklepala jsem na dveře, nejdříve slabě, nechtěla jsem vzbudit ostatní, jen jsem doufala, že mě zaslechne Derek.

„Nikdo tě neuslyší,“ pravil škodolibě duch. „Jsme úplně sami, přesně jak jsem si přál.“

Zvedla jsem ruku, abych znovu zabouchala, ale zarazila jsem se. Táta mi vždycky říkával, že když mě někdo bude šikanovat, nesmím ukázat, že se bojím. Při myšlence na tátu se mi sevřelo hrdlo. Přemýšlela jsem, jestli mě ještě pořád hledá. Bezpochyby ano, a nejhorší na tom je, že mu o sobě nemůžu dát vědět.

Tátova rada fungovala, když se mi ještě ve škole posmívali kvůli mému zadrhávání – nechali toho, když zjistili, že se nenechám rozhodit. Zhluboka jsem se nadechla a rozhodla přejít do útoku.

„Říkal jsi, že víš o Edisonově skupině a těch pokusech, co prováděli,“ začala jsem. „Tys byl taky jejich subjektem?“

„Tohle je nuda. Pojďme mluvit o tobě. Chodíš s nějakým klukem? Vsadím se, že jo. Taková pěkná holka jako ty a hned se kolem ní motají dva kluci. Který z nich se ti líbí víc?“ Rozesmál se. „Pitomá otázka. Roztomilá dívenka přece patří k roztomilému chlapci. Ten šikmookej, co?“

Měl na mysli Simona, který je napůl Korejec. Snažil se mě vyprovokovat, abych Simona bránila a přiznala tak, že je můj kluk. Ale on fakt není. Teda zatím ne, ačkoli se zdá, že možná brzy bude.

„Jestli chceš, abych tady zůstala a mluvila s tebou, měl bys mi vysvětlit pár věcí,“ změnila jsem opět téma.

Zasmál se. „ Jo? Nezdá se mi, že bys měla kam jít.“

Znovu jsem zkusila otevřít. Najednou mi na tvář, jen kousek pod okem, dopadlo víčko od láhve. Zlostně jsem se zadívala směrem k němu.

„To byl jen varovný výstřel, nekroško,“ pravil jedovatě. „Tady se hraje podle mých pravidel. Chci, abys mi řekla, s kým chodíš.“

„S nikým. Jestli něco víš o projektu Genesis, tak taky víš, že jsme sem nepřijeli na prázdniny. Na útěku není moc času na randění.“

„Nemusíš být hned nakrknutá.“

Zabušila jsem znovu na dveře. Vzápětí jsem dostala další zásah víčkem od láhve, tentokrát přímo do oka, což bolelo o dost víc.

„Hrozí ti tady nebezpečí, holčičko. To tě vážně nezajímá?“ houkl mi přímo do ucha. „Právě teď jsem tvůj nejlepší přítel, takže by ses ke mně měla chovat pěkně. Byli jste vlákáni do pasti a já jsem jediný, kdo vás může zase dostat ven.“

„Vlákáni? Kým? Tím chlápkem, který nás sem přivezl…,“ rychle jsem si vymyslela falešné jméno, „… Charlesem?“

„Ne, nějakým úplně cizím člověkem, Charles vás sem jen přivezl. Náhoda, co?“

„Ale on nám řekl, že pro Edisonovu skupinu už nepracuje. Býval doktor…“

„Pořád je.“

„Není to doktor Fellows? Ten, co o něm mluvili v ústavu?“

„Přesně tak.“

„Víš to jistě?“

„Nikdy na ten obličej nezapomenu.“

„Hm, tak v tom případě tady něco nehraje. Protože zaprvé se nejmenuje Charles. Zadruhé vůbec není doktor. A zatřetí, žádný doktor Fellows neexistuje, jen doktorka Fellowsová, a tu znám dost dobře, protože je moje teta. Ten chlápek, co nás přivezl, se jí fakt ani trochu nepodobá.“

Dostala jsem ránu zezadu do kolen. Nohy se mi podlomily a já se svalila na všechny čtyři.

„Nehraj si se mnou, holčičko.“

Pokusila jsem se vstát, ale on už se rozmachoval jakýmsi prknem, jako by to byla baseballová pálka. Snažila jsem se vyhnout ráně, ale dostala jsem zásah do ramene a dopadla na zábradlí. Ozvalo se prasknutí dřeva, zábradlí povolilo. Na moment jsem neviděla nic jiného než betonový dvorek dvě patra pod sebou.

V poslední chvíli jsem se zachytila jiné části zábradlí, která vypadala, že ještě drží. Snažila jsem se uklidnit, ale to už jsem spatřila, jak se k mé ruce opět blíží to prkno. Pustila jsem se a zalehla na podlahu pochůzné plošiny, vzápětí prkno zasáhlo zábradlí tak prudce, že se jeho vrchní část rozlomila stejně jako prkno a kolem se rozlétly třísky nahnilého dřeva.

Vyběhla jsem směrem k rovné části střechy. Mrskl po mně rozlomeným prknem. Klopýtla jsem dozadu a znovu dopadla na zábradlí.

Když jsem opět našla rovnováhu, rozhlédla jsem se kolem. Nikde jsem ho neviděla. Nic se nehýbalo. Ale věděla jsem, že tam je a čeká, co teď udělám.

Rozběhla jsem se směrem ke dveřím, ale pak jsem předstírala, že zahýbám k té rovné části střechy. Ozvala se rána. Přímo přede mnou se rozlétly skleněné střepy a vzápětí se zjevil duch, třímající v ruce rozbitou láhev. Uskočila jsem dozadu.

No jistě, výborný nápad. Couvej dál, aspoň zjistíš, jak moc je to zábradlí chatrné.

Zastavila jsem se. Nebylo kam utéct. Zvažovala jsem, že začnu ječet. Tohle ve filmech fakt nesnáším – hrdinky, které začnou ječet o pomoc, jakmile se ocitnou v obklíčení – ale v této chvíli, kdy mám na jedné straně poltergeista s rozbitou lahví v ruce a na druhé hrozbu pádu o dvě patra níž, bych snad přežila to ponížení, že mě někdo bude muset zachránit. Problém je v tom, že se tady těžko někdo dostane včas.

Takže… Co teď? Nekromantka obdařená mimořádnými schopnostmi proti zákeřnému poltergeistovi?

Ale já přece mám něco, co mě ochrání, alespoň před duchy.

Dotkla jsem se svého přívěsku. Kdysi dávno mi ho dala máma. Tehdy mi tvrdila, že mě ochrání před strašidly, která jsem vídávala, když jsem byla malá – duchy, jak už teď vím. Nijak zvlášť dobře to nefungovalo, ale když jsem teď amulet sevřela, aspoň mi to pomohlo lépe se soustředit a myslet na to, kdo jsem.

Představila jsem si, jak dávám duchovi pořádný šťouchanec.

„Neopovažuj se, holčičko. Jen mě namíchneš a…“

Pevně jsem stiskla víčka a v duchu mu uštědřila ještě jednu mocnou herdu.

Ticho.

Čekala jsem a poslouchala. Byla jsem si jistá, že až otevřu oči, zase ho uvidím. Po chvíli jsem přece jen zamžourala kolem, ale neviděla jsem nic než šedivou oblohu. Pořád jsem ještě pevně svírala zábradlí a čekala, že mi každým okamžikem přiletí na hlavu rozbitá láhev.

„Chloe!“

Roztřásla se mi kolena. Po střeše zadusaly kroky. Kroky duchů přece bývají zcela neslyšné.

„Nehýbej se.“

Ohlédla jsem se za sebe a spatřila Dereka.

Tři

DEREK SE ZA MNOU VYDAL přes rovnou část střechy. Měl na sobě džíny a tričko, ale našlapoval bosýma nohama.

„Dávej pozor,“ volala jsem na něj, „je tam spousta střepů.“

„Vidím. Zůstaň, kde jsi.“

„To bude dobrý. Jen trochu popojdu dozadu a…“ Ucítila jsem, jak pode mnou praská dřevo. „Nebo raději ne.“

„Hlavně se nehýbej. To dřevo je úplně ztrouchnivělé. Snad tě udrží, ale musíš stát na místě, ani se nehni.“

„Když jsem došla sem, musí to…“

„Nesnaž se svou teorii ověřovat, prosím tě.“

V jeho hlase však tentokrát nezazněl obvyklý podrážděný tón, z čehož jsem pochopila, že je opravdu znepokojen. A jestliže je Derek opravdu znepokojen, raději bych ho měla poslechnout a nehýbat se. Chytila jsem se zábradlí.

„Ne!“ vykřikl. „Teda jo, přidrž se, ale neopírej se plnou váhou. Je skrz naskrz prohnilé.“

Skvělé.

Derek se rozhlédl kolem, zřejmě hledal něco, co by mu přišlo vhod. Nakonec si však svlékl tričko. Snažila jsem se neodvracet zrak. Ne že by vypadal bez trička špatně. Vlastně právě naopak, což je důvod, proč… Chci říct, že v rámci přátelských vztahů by bylo lépe, kdyby zůstal oblečen.

Došel tak daleko, kam si až troufl, pak udělal na konci trička uzel a hodil mi ho. Na druhý pokus jsem ho chytila.

„Nebudu tě k sobě tahat,“ sdělil mi.

To se mi dost ulevilo, protože s jeho vlčí silou, by mi triko patrně vyrval z ruky, vzápětí bych ztratila rovnováhu a svalila se ze střechy dolů.

„Snaž se přitáhnout…“

Když pochopil, že už jsem na to přišla sama, zmlkl. Podařilo se mi dostat na rovnou část střechy, pak ještě jeden vrávoravý krok a podlomila se mi kolena. Derek mě chytil za paži – naštěstí za tu, na které nebyly žádné stehy, obvazy ani škrábance od střely – a já se pomalu posadila.

„J-jen na minutku si sednu,“ vypravila jsem ze sebe hlasem, který se mi třásl víc, než mi bylo příjemné.

Derek si sedl vedle mě, triko už měl zpátky na sobě. Všimla jsem si, jak mě rozpačitě pozoruje.

„T-to bude dobrý. Jen mi dej chvilku. Tady už snad není nebezpečné sedět, že?“

„No, sklon je zhruba pětadvacet stupňů, takže…“ Když viděl, jak jsem se zatvářila, rozhodl se svůj výklad zkrátit: „Jo, mělo by to být bezpečné.“

Mlha už se zvedala a pomalu nám odkrývala výhled na rozlehlé lesy, které obklopovaly dům ze všech stran. Dole mezi stromy se klikatila prašná příjezdová cesta.

„Zavedl mě sem duch,“ promluvila jsem konečně.

„To mi došlo.“

„J-já věděla, že za ním nemám chodit, ale…“ Odmlčela jsem se a přemýšlela, jak mu vysvětlit, co se vlastně seběhlo. Pořád jsem se ještě třásla. „Zastavila jsem se u tvých dveří a doufala, že mě uslyšíš. Postřehl jsi to?“

„Něco jsem zaslechl, ale ještě v polospánku. Když jsem procitl úplně, byl jsem nějaký zmatený, chvíli mi trvalo, než jsem tě tady našel. Asi se o mě zase pokouší horečka.“

Teprve teď jsem si všimla, jak má lesklé oči a rozpálené tváře.

„Už se zase…?“ chtěla jsem se zeptat.

„Ne, neproměňuju se. Zatím ne. Už to snad dokážu rozeznat. Řekl bych, že to chvíli potrvá. Pár dnů, možná i déle.“

„Tentokrát už se určitě proměníš úplně,“ ujišťovala jsem ho.

„Snad,“ odvětil s pochybností v hlase.

Zatímco jsme tam seděli, pokradmu jsem si jej prohlížela. Ve svých šestnácti letech měří skoro o čtyřicet centimetrů víc než já. Je dobře stavěný, ale svá široká ramena a vypracované svaly obvykle schovává pod plandavým oblečením, aby lidi kolem sebe moc neděsil.

Od té doby, co započaly jeho proměny, matka příroda se k němu začala chovat o něco laskavěji. Pleť už má o poznání čistší a tmavé vlasy už se mu také tolik nemastí. Pořád mu sice plandají přes oči, ale působí dojmem, že se jen neobtěžoval nechat se ostříhat. Což je opravdu poslední věc, nad kterou by ho během uplynulých pár dnů napadlo přemýšlet.

Snažila jsem se uklidnit, a tak jsem se jen nechávala unášet pohledem na malebnou krajinu, tu a tam stále posetou cáry mlhy. On však sebou nervózně vrtěl a pohrával si s rukama, což mi šlo docela na nervy. Byla bych radši, kdyby se choval normálně a začal se vyptávat, co se vlastně stalo.

„Prostě se u mě v pokoji objevil duch,“ spustila jsem nakonec sama, „a tvrdil mi, že je polodémon Volo. Má schopnost telekineze, ale ještě silnější než doktor Davidoff. Podobný typ, jako je Liz, řekla bych. Vylákal mě sem ven, zamkl dveře a začal po mně házet věci.“

Derek se na mě ostře zadíval.

„Naštěstí se mi podařilo ho zahnat.“

„Ještěže tak. Ale nemělas za ním vůbec chodit, Chloe.“

Mluvil klidným a věcným tónem, jako by to snad ani nebyl Derek. Zírala jsem na něj a na chvíli se mi do mysli vkradla představa, že vedle mě sedí někdo úplně jiný. Než jsem utekla z ústavu, který provozuje Edisonova skupina, setkala jsem se s polodémonkou, která tam byla uvězněna, aby jim poskytovala svou magickou sílu. Když se mnou mluvila, vstoupila do těla někoho jiného, ale byl to také duch. Je možné, že by do Dereka také vstoupil někdo jiný?

„Co je?“ zavrčel Derek, když si všiml, jak na něj civím.

„Není ti něco?“

„Ne, jen…“ Protřel si zátylek, trošku sebou trhl a protahoval si ramena. „Jsem unavený, připadám si divně, fakt divně. Je toho nějak moc…,“ usilovně hledal slova, „… že jsme tady…, v bezpečí. Musím si zvyknout.“

To mi dávalo smysl. Derekův vlčí pud, který mu velel chránit svou smečku, se za poslední dny vystupňoval. Neustále musel být ve střehu, mít všechny smysly v pohotovosti. A teď se o nás najednou má starat někdo jiný. Chápu, že je to pro něj divný pocit. Ale že mě nezačal peskovat za to, že jsem se za tím duchem lehkovážně vydala na střechu, bylo v jeho případě opravdu nezvyklé. Bylo mi jasné, že je za tím ještě něco dalšího.

Znovu jsem se zeptala, z čeho je tak nesvůj, ale jen zadrmolil, že to není nic důležitého. Nechala jsem ho být a chystala se povídat o tom duchovi, když z něj konečně vypadlo: „Jde o Tori. Nějak se mi to nezdá, jak se lehce dostala ze zajetí.“

Včera v noci nás Edisonova skupina málem dostala. Chytili Tori, ale pak se zaměřili na to, aby zajali nejnebezpečnějšího z nás – Dereka – a nechali tuhle mladou čarodějku jen s jediným členem hlídky. Zneškodnila ho svazovacím kouzlem a podařilo se jí uniknout.

„Ty si myslíš, že ji nechali jít?“

„To netvrdím… Jen je to… Nemám žádný důkaz.“

Proto je celý nesvůj, ale vadí mu, že jeho obavy nejsou podloženy ničím jiným než jakýmsi tušením. Tenhle kluk, co miluje matiku a všechny přírodní vědy, se raději opírá o fakta.

„Jestli si myslíš, že je od začátku na nás nasazena jako špiónka, tak to určitě ne.“ Ztišila jsem hlas. „Neříkej nikomu, co ti teď prozradím, jasný? Když mi pomohla k útěku, bylo to jen proto, že chtěla také utéct a jít za svým tátou. Zavolala mu, ale on za ní poslal její matku, které jsme chvíli předtím utekli. Viděla jsem na vlastní oči, jak strašně to Tori ranilo. Byla v šoku. Nedokázala by něco takového předstírat.“

„Nemyslel jsem to tak, že už v té chvíli byla na nás nasazena.“

„Že by se s nimi dohodla té včerejší noci?“

„Přesně tak.“

„Že by nás prozradila výměnou za slib, že se její život vrátí zpět do starých kolejí? Možné to je, obezřetnost nebude na škodu, ale pokud jde o mě, věřím jí. Pokud její matka svým kumpánům neřekla, že Tori už přišla na to, jak cíleně používat kouzla – a pochybuju, že by to udělala – pak mají za to, že se u ní vyskytují jen náhodné demonstrace jejích schopností. Svazovacím kouzlem klidně mohla zneškodnit jednu osobu, která ji hlídala. Viděla jsem ji, jak kouzlo používá. Nemusí ani pronést žádné zaříkávadlo. Prostě si to jen pomyslí a udělá.“

„Vážně bez zaklínadel, bez příprav?“ podivil se a zavrtěl hlavou. „Tak tohle před Simonem raději neříkej.“

„Cože se přede mnou nemá říkat?“ ozvalo se za námi.

Otočili jsme se a uviděli Simona, jak stojí ve dveřích.

„Že Tori dokáže dělat kouzla, aniž by pronášela nějaká zaklínadla,“ vyklopil mu Derek.

„Fakt, jo?“ Simon ze sebe vysypal pár jadrných výrazů. „Tak to přede mnou vážně neříkej.“ Zamířil přes střechu směrem k nám. „A už vůbec neříkej před ní, že já zaklínadla trénuju celé týdny, ale stejně je mi to k ničemu.“

„Náhodou to odrážecí kouzlo se ti včera v noci povedlo skvěle,“ snažila jsem se ho povzbudit.

Polichoceně se zazubil. „Díky. Ale teď, jestli se tedy můžu opovážit zeptat, co vy dva tady kujete za pikle? Nebo mám snad začít žárlit?“

Simon to řekl s úsměvem na tváři, ale Derek uhnul pohledem a zamumlal: „To fakt nemusíš.“

„Takže jsem nepřišel o žádné další dobrodružství?“ Simon se posadil těsně vedle mě a položil svou ruku na mou. „Tohle je vážně dobré místo. Schovávačka na střeše, vyhlídková terasa. Je to vyhlídková terasa, ne?“

„Jo, a pěkně ztrouchnivělá, tak se tam raději nepouštěj,“ prohlásil Derek.

„Však nikam nejdu. Tak povídejte. Stalo se něco?“

„Jen taková drobnost,“ odvětila jsem.

„Ach jo, já vždycky všechno prošvihnu. Tak jo, zkuste mi to sdělit šetrně. Co se tady dělo?“

Vysvětlila jsem mu, co se přihodilo. Simon poslouchal, soustředěně a zaujatě, ale po očku pořád pokukoval po svém bratrovi. Nevlastním bratrovi – jak byste asi hned uhodli – jediný pohled a poznáte, že tihle dva nejsou pokrevní bratři. Simonovi je patnáct, o půl roku víc než mně, je hubený, sportovní typ, má tmavé mandlové oči a na ježka ostříhané blond vlasy. Když bylo Derekovi asi pět, Simonův otec ho přijal za svého a z kluků se stali nejlepší přátelé a bráchové, pokrevní pouto jim nechybělo.

Řekla jsem mu tolik, co zatím Derekovi. Podíval se nejdřív na mě, pak na Dereka.

„To jsem teda musel spát jako zabitý, jestli jsem nezaslechl ten řev,“ podivil se Simon.

„Jaký řev?“ zeptal se nechápavě Derek.

„Chceš říct, že Chloe ti vylíčila, jak se vydala na střechu za jakýmsi duchem, a tys na ni nezačal hulákat jak na lesy?“

„Není dneska ve své kůži,“ poznamenala jsem.

„To bych řekl. To se jí ani nezeptáš na to ostatní? Nějak vynechala, proč se za tím duchem vůbec pouštěla. A nějaký důvod určitě měla.“

Zasmála jsem se. „Jasně že měla. Byl to kluk, teenager, věděl o Edisonově skupině a o těch pokusech.“

„Cože?“ trhl Derek hlavou. Ten zvuk, co vydal, zněl spíše jako zděšené zavrčení než jako otázka.

„Proto jsem za ním šla. Existuje další dítě, které patrně bylo subjektem, a jestli zemřel tady…“

„Tak to máme trošku problém,“ dokončil Simon.

Přikývla jsem. „To byla první myšlenka, která mi bleskla hlavou: ‚Zase jsme v pasti.‘“

Simon zavrtěl hlavou. „Ale Andrew v tom určitě nemá prsty. Je to čestný chlap. Znám ho odmalička.“

„Ale já ne. A to je důvod, proč jsem toho ducha trochu zkoušela. Pochopila jsem, že ho nepoznal. Andrew nám tvrdil, že tohle místo patřívalo chlápkovi, který založil svou skupinu a podílel se na těch pokusech. Jestli existuje nějaká souvislost s tím klukem, pak jedině u něj.“

„Mohli bychom se zeptat Andrewa…,“ navrhl Simon.

Derek ho zarazil: „Přijdeme tomu na kloub sami.“

Simon a Derek se zadívali jeden druhému do očí. Po chvíli Simon zahudral cosi o vymýšlení zbytečných komplikací, ale neodporoval. Jestli si chce Derek hrát na detektiva, tak prosím. Stejně odsud brzy odjedeme, abychom vysvobodili ty, co jsme tam nechali, a abychom zneškodnili Edisonovu skupinu… teda aspoň jsme v to doufali.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Tiráž

Věnování

Jedna

Dvě

Tři