Copyright © 2014, Barbara Wood

Translation © Jana Vlčková, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu RAINBOWS ON THE MOON

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-768-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-769-5 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

PRVNÍ ČÁST

Hilo na ostrově Havaj

1820

KAPITOLA PRVNÍ

První věc, kterou Emily spatřila, když se loď přiblížila, byl podivný předmět plující průzračně modrou oblohou. Vypadal jako bílý závoj, dlouhý a průsvitný, visící vysoko nad ostrovem.

„Je to optický klam,“ prohlásil pan Hampstead, jenž stál s Emily na přídi klipru. „Díváte se na Mauna Loa, aktivní sopku. Hora má téměř stejnou barvu jako obloha a to, co se jakoby vznáší ve vzduchu, je její zasněžený vrchol.“

Neobvyklá scenérie Emily dočista uchvátila. O tomto okamžiku snila sedm dlouhých měsíců a nyní je tady – připlouvá na ostrov palem a sněhu.

O něco blíž spatřila smaragdově zelené útesy, planinu posetou domky z trávy, písečnou pláž a kokosové palmy, ohýbající se ve větru. Posádka spustila kotvu a námořníci šplhali po lanoví, aby svinuli plachty. Kapitán pokřikoval rozkazy a natěšení cestující postávali na palubě. Emily sledovala, jak se na pláž hrnou domorodci, odhazují oblečení a vrhají se do vln.

Sluneční záře ji ohromila ostrostí a jasem. Takové světlo v Nové Anglii nenajdete. Barvy se zdají živější a sytější. Moře se třpytí jako poseté diamanty. Vlny, zdobené krajkovím z bílé pěny, se majestátně vzdouvají, aby se o něco málo později zlámaly o pobřeží. Svěží vítr se jí pokusil odnést klobouk. Nespouštěla z očí domorodce, skotačící ve vlnách. Slyšela, jak se smějí. Před tímhle ji varovali. „Ženy a dívky plavou nahé k lodím, aby přivítaly námořníky. Je to zvyk, kterému se je snažíme odnaučit, ale zatím bez úspěchu. Doufáme, že křesťanští misionáři na ně budou mít v tomhle směru dobrý vliv.“ Tak se k tomu vyjádřil pan Alcott, předseda Rady misionářů Havajských ostrovů, v předvečer Emilyina odjezdu z New Havenu, k němuž došlo před sedmi měsíci.

Ženy vyšplhaly na palubu Tritonu po provazech a žebřících, které jim ochotně spustili členové posádky. Divoce se smály, nahá těla se leskla. Námořníci se spokojeně zubili a objímali rozesmáté dívky, které obcházely pasažéry a věšely jim na krk věnce z květů. Emily se otočila k pobřeží a uviděla katamarány, ženoucí se po vodě. Každý pohánělo třicet veslařů, silných snědých mužů s náhrdelníky z listí kolem krku a věnci z téhož materiálu na hlavách. S halasným voláním a širokými úsměvy zamířili k Tritonu. Zpočátku se Emily neodvážila na ně podívat, pak ale s ulehčením zjistila, že mají choulostivé partie zakryté bederními rouškami.

V dáli se tyčily vysoké hory, brázděné hlubokými roklemi, a dosahovaly až do oblak. Nic krásnějšího nikdy neviděla. Vodopády si razily cestu bujnou tropickou vegetací a vytvářely na skalních stěnách bílé stezky obklopené mlhou. Nad nimi se majestátně klenulo několik duhových oblouků. Věděla, že na ostrově žije jen málo lidí – většinou vysloužilí mořští vlci a pár dobrodruhů, kteří se rozhodli tady usadit. Nejsou tu však žádné bílé ženy. Čerstvě provdaná dvacetiletá Emily Stoneová se má stát první z nich.

„Jsme připraveni odvézt vás na ostrov, paní Stoneová,“ sdělil jí kapitán O’Brien. Byl to ubručený pořízek s hustým vousem a brunátnou pletí člověka, který se při večeři podívá na dno nejedné sklenice brandy.

Rozhlédla se po přeplněné palubě. Pro osm misionářů právě skončila strastiplná cesta z New Havenu, stejně jako pro pasažéry, kteří pokračují do Honolulu na ostrově Oahu. Vypadají, jako by se chystali na zahradní slavnost. Ani ona není výjimkou. Dámy mají na sobě denní šaty s módním vysokým límečkem a dlouhými rukávy v empírovém stylu. Nechybí pláštěnky, klobouky a rukavičky, maličké kabelky a slunečníky. Pánové zvolili přiléhavé kalhoty, plátěné košile s vázankami, černé fraky, cylindry a naleštěné boty.

Při pohledu na tento vyšňořený zástup by nikdo nehádal, že ještě před několika týdny všichni bez rozdílu úpěli ve svých kajutách v podpalubí, zvraceli do věder a vyzývali Všemohoucího, aby zkrátil jejich utrpení. Ale protože jsou typičtí Novoangličané, záhy hodili všechny útrapy za hlavu s úmyslem připlout na Havajské ostrovy ve velkém stylu.

Tamhle je reverend Isaac Stone, její manžel.

Manžel jen podle jména, připomněla si. Brali se v takovém spěchu, že nestačili svůj posvátný svazek naplnit. Připravovali se na dlouhou cestu a loučili se s přáteli a příbuznými, se kterými se s největší pravděpodobností už nikdy neuvidí. Spali v oddělených ložnicích a Emily se domnívala, že na svatební noc dojde na palubě Tritonu. Tehdy jí to připadalo velmi romantické. O to nepříjemnější bylo zjištění, že se o stísněnou kajutu v podpalubí, kde je všechno slyšet a člověk nemá ani kousek soukromí, budou muset dělit s cizími lidmi. Pak přišly na řadu vysoké vlny a s nimi mořská nemoc. Obeplutí mysu Horn je stálo dva námořníky, které bouře spláchla z paluby. Děsivá cesta. Emily se zařekla, že už nikdy žádnou nepodstoupí.

Potom vpluli do celkem klidného Pacifiku, kde jim do zad duly pasáty a napomáhaly lodi v cestě. Ale i tehdy nedostatek soukromí Isaacovi bránil svou ženu obejmout. Nyní poprvé po sto dvaceti dnech vstoupí na pevnou zem. „Domorodci vám připravili dům,“ ujistil je pan Alcott, než se vydali na cestu s veškerými svými hmotnými statky, modlitebními knížkami a biblemi. „Nemohou se dočkat, až uslyší slovo Boží.“

Takže se to stane dnes večer, pomyslela si Emily. Sledovala, jak její štíhlý manžel s veškerou vážností debatuje se svými stoupenci ve víře, zarputilými muži, kteří se nemůžou dočkat, až přinesou pohanům evangelium. Tolik se soustředí na svoje poslání, že v jejich duši nezbyl prostor pro nic jiného.

Reverend Isaac Stone, šestadvacetiletý absolvent Teologického semináře v Andoveru, byl hubený muž s takřka dívčím obličejem a jemnýma rukama. Ač vysoký, neustále se hrbil, jako by se omlouval za svou výšku. Na čtení potřeboval brýle, a protože četl prakticky pořád, skoro je nesundával z očí. Aby upoutal pozornost druhých, měl ve zvyku často si odkašlat. Možná působil křehce, ale tichý rozhodně nebyl. Isaac křičel. Hřímal. Burácel a horlil. „Musíš tak řvát?“ napomínala ho jeho matka, ale on odpověděl: „Bůh nám dal dar řeči a očekává, že jej budeme správně využívat!“

Ať už se ocitl kdekoliv, choval se, jako by stál za řečnickým pultem, a bez ohledu na téma rozhovoru vždycky kázal.

Emily a Isaac byli vzdálení příbuzní. Bratr Emilyiny matky se oženil se sestřenicí z druhého kolena a narodil se jim Isaac, a tak se v průběhu let často setkávali. Účastnili se stejných bohoslužeb a na jedné z nich věřící oslovil dobře oblečený Havajec. Hovořil kultivovanou angličtinou a choval se civilizovaně. Správným manýrům se naučil od kupců, kteří zastavovali u ostrovů, aby doplnili zásoby pitné vody a potravin. Mladík s tmavou pletí vyprávěl o bezbožných způsobech a prastarých praktikách svých soukmenovců a pan Alcott tehdy požádal statečné muže a ženy, aby se rozjeli mezi pohany a pokusili se spasit jejich duše. Emily se dychtivě hlásila, avšak potíž tkvěla v tom, že šíření víry se směli účastnit jen řádně sezdaní misionáři. Ukázalo se, že také Isaac se cítí být povolán, a tak se rodiny dohodly a vystrojily jim svatbu.

O dva týdny později se novomanželé nalodili na Triton a vydali se vstříc neznámé budoucnosti plné příslibů.

Emily věděla, že pýcha je hřích, ale nemohla si pomoct – byla na sebe pyšná, že není jako její matka, sestry a přítelkyně, které nemají smysl pro dobrodružství. Tady je důkaz! Vydá se na širé moře a popluje do neznáma. Kolik žen v New Havenu může něco podobného říct? Většina z nich potřebuje konvence. Žijí podle pravidel etikety a řádně zvažují, co se hodí a co ne. Žijí stejně jako generace před nimi.

Ale já jsem jiná! vykřikla Emily v duchu proti obloze tak rozlehlé, jakou v Nové Anglii nikdy neviděla. Zrozená k dobrodružství. Pohrdám konvencemi. Jsem Nová žena, která má svaté poslání.

Před odjezdem se konal čaj na rozloučenou. „Ty jsi tak statečná, Emily. Vždycky jsi byla z nás nejsilnější.“

„Bůh mi dává odvahu,“ odpověděla skromně, ale hlavou jí blesklo: To koukáte, jakou mám kuráž, co?

Na obyvatele Havaje se těšila. Z vyprávění se zdáli zajímaví a přátelští. Zaujala ji jejich válečná minulost. Vzpomněla si na výlet, který podnikla s rodiči, když byla malá. Jeli navštívit příbuzné do Uncasvilleu, ležícího ve východním Connecticutu. Cestou potkali nevelkou skupinu indiánů z kmene Moheganů, kteří prodávali košíky z dýhy. Měli bronzovou pleť, na hlavě čelenky s jedním nebo dvěma péry a na nohou mokasíny. Ženy nosily kožené sukně ke kolenům a muži kalhoty z jelenice. Byli plaší, mírní a zdvořilí – dokonale zkrocení. Zachovali si však starodávný půvab. Havajci budou jistě stejní.

Budu k nim tolerantní. Projevím zájem o všechno, co dělají, a třeba se zapojím do některých jejich činností, abych ukázala vstřícnost. Mám ráda všechny lidi, neboť Všemohoucí si to tak přeje. Každého člověka považuji za bratra, bez ohledu na rasu.

Zachvívala se vzrušením. Sledovala, jak domorodci v katamaránech uhánějí ke klipru, a pomyslela si: Budou plést košíky stejně jako Moheganové. Také se to naučím, zatímco jim budu vyprávět o Bohu a Ježíšovi. Bude to báječné.

Emily stejně jako ostatní s pomocí posádky usedla na židli, zavěšenou na lanech, a nechala se spustit do člunu. Veslaři zamířili ke břehu, doprovázeni plavci ve vlnách. Ti se divoce smáli a mávali, katamarány se hnaly vedle nich. Na čluny již čekali Havajci, kteří spěchali do příboje, aby je vytáhli na břeh. Svalnatí námořníci své pasažéry zvedli a přenesli na suchý písek. Tam je obstoupil zástup vstřícných lidí, kteří na ně volali „Aloha“ a jejich hlavy zdobili čelenkami z květů.

Emily napadlo, že z tolika polonahých lidí nejspíš omdlí, když vtom se dav rozestoupil, aby uvolnil cestu jakémusi muži. Musel to být někdo důležitý. Byl podsaditý, měl na sobě frak barvy švestek, pruhovanou vestu a kravatu tak ozdobně zavázanou, až mu málem zakláněla hlavu. Cylindr z bobří kůže pamatoval lepší časy. „Zdravím!“ zahlaholil a s každým si potřásl rukou. „William Clarkson, správce přístavu, k vašim službám. Vítejte na Havajských ostrovech!“

Když přišel blíž, Emily si všimla neoholené brady a očí podlitých krví. Nijak ji nepřekvapilo, že z něho táhne rum. Nově příchozí se mu představili a Clarkson je vyzval: „Pojďte se mnou. Náčelník se už nemůže dočkat, až se s vámi seznámí. Domorodci se na vás těší celé dny!“

Avšak Isaac Stone, vysoký, štíhlý a prostovlasý, sklapl svou modlitební knížku a vykřikl: „Napřed poděkujeme Pánu!“ Padl na kolena do písku a natáhl ruku, aby Emily pomohl pokleknout po svém boku. Ostatní misionáři napodobili jeho příklad. Zbylí cestující – unavení a hladoví – se k nim zdráhavě připojili. Jakmile všichni způsobně klečeli, Isaac zvolal k blankytně modré obloze: „Dobrý Bože, děkujeme Ti, žes nás bezpečně a ve zdraví přivedl do cíle a že se můžeme ujmout svého úkolu a přinést světlo k těmto tmavým břehům. Pozvedneme zdejší duše k Tvé slávě a doručíme slovo Ježíšovo k uším těch, kteří dosud naslouchali pouze zlu. Poníženě se tímto odevzdáváme do Tvé soucitné péče. Amen.“

Plahočili se přes pláž, kde byly nataženy rybářské sítě a kánoe ležely na slunci břichem vzhůru jako leklé ryby. Mířili k travnatým dunám. Emily před sebou spatřila spoustu rozličných chýší. Vypadají jako město, pomyslela si. Každá je jinak velká a má jiný tvar, ale všechny jsou z trávy. Připomínaly jí obří huňatá zvířata, takové spící chundelaté slony, kteří se každou chvíli mohou zvednout a odkráčet na nohách z kmenů.

Procházeli tou podivnou vesnicí a domorodci se kolem nich srocovali a tahali je za oblečení.

„Jsou jako děti,“ omlouval je pan Clarkson. „Nutně potřebují vedení bílého muže.“

Isaac se na něho ostře podíval. „Nepřijeli jsme, abychom si je podmanili, pane Clarksone. Naším úkolem je pozvednout jejich duše k nebesům a učinit je sobě rovnými. Chceme je vzdělávat, aby si mohli přečíst Písmo svaté, což je právo každého člověka.“

Clarkson si otřel obličej špinavým kapesníkem. Navzdory větru bylo horko a vlhko. „Říkají nám haole, což znamená bez dechu. Jsme tak bledí, že nás podle mě ani nepovažují za opravdové lidi. Musím vás varovat, pane Stone. Tihle tvorové nemají ponětí, co je to duše, stejně jako nechápou, jak vypadá nebe a peklo.“

„Potom máme svatou povinnost přivést je k prozření, aby skrze Boha našli spásu.“

„Pane Clarksone,“ ozvala se Emily, jež kráčela po správcově boku, „jestliže nevěří v nebe a peklo, co se s nimi podle nich stane po smrti?“

„Jejich duše vstoupí do zvířat a stromů. Uctívají žraloky, protože se domnívají, že se do nich převtělili jejich předci. Na těchto ostrovech má všechno duši.“

Kolem Emily se neustále rojily ženy a dívky, tahaly ji za šaty a chichotaly se. „Bílou ženu nikdy neviděly a vaše oblečení je pro ně novinkou.“

„Stejně jako pro mě jeho nedostatek v jejich případě,“ podotkla.

„Vedete nás k jejich králi?“ zeptal se jeden ze spolucestujících, kupec z Rhode Islandu, v naději, že si v Honolulu otevře obchod s drogistickým zbožím.

„Kamehameha Druhý a jeho žena, která je shodou okolností zároveň jeho sestra, momentálně cestují po ostrovech. Jednota tu nevládne dlouho. Obyvatelé jednotlivých ostrovů mezi sebou po staletí bojovali, takže nový panovník musí ukázat svou moc. Je mu pouhých třiadvacet a potřebuje se ujistit, že mu poddaní prokazují tutéž úctu jako jeho otci, starému Kamehamehaovi Prvnímu.“

„Jak dlouho zde žijete, pane Clarksone?“

„Před deseti lety jsem připlul na jedné z průzkumných lodí. Býval jsem hokynář. Tohle místo jsem si zamiloval a rozhodl se tu zůstat. Starý Kamehameha si již pomocí tisícovky kanoí stačil podmanit všechny ostrovy, takže tu vládl mír. Jen slepý by neviděl možnosti, které se tu obyvatelům Západu naskýtají. Jsou jako zralé ovoce, jenom je utrhnout. Podnikavý běloch si tu může zařídit dobré živobytí. Já sám pro krále vybírám daně z lodí, které tu zakotví, a část si samozřejmě nechám pro sebe. Spousta lidí, kteří myslí na budoucnost, si začíná všímat hodnoty tohoto království, ležícího v půli cesty mezi Amerikou a Čínou. Můj bratr bydlí v Honolulu. Prodává tam pitnou vodu a jídlo posádkám obchodních lodí.“

Na okraji domorodé vesnice stál průčelím k moři a zády k zeleným údolím a kopcům velký pavilon, sestávající ze sloupů, ukotvených v písku, a doškové střechy. Pod ním seděla skupina umně naaranžovaných lidí, zjevně místní aristokracie. Poznalo se to i podle toho, že dav, který Američany po celou dobu doprovázel, zůstal stát v uctivé vzdálenosti od pavilonu.

Zato elita trůnila se zkříženýma nohama na vyvýšeném pódiu, vyloženém rohožemi a velkými kusy barevné látky. Muži měli na hlavách koruny ze špičatých listů a na holé hrudi náhrdelníky z ořechů a zelené girlandy. Některé pány zdobily symboly namalované přímo na kůži. Emily se domnívala, že značí příslušnost k určitému stavu. Ženy se zavinuly do důmyslných šatů, které jim sice zahalily nohy, avšak ňadra zůstala obnažená. Ve vlasech, kolem krku, kotníků a zápěstí jim zářily exotické květiny.

Clarkson návštěvníkům vysvětlil, že před sebou mají ali’i, nejvyšší kastu havajského společenského systému. „Dají se označit za zdejší šlechtu.“ Zvědavě si cizince prohlíželi, zejména Emily a ostatní dámy.

Trio sedící uprostřed jim bylo představeno jako náčelník Holokai a jeho syn, válečník Kekoa, a jeho sestra Pua.

Urostlý Holokai byl navzdory svému pupku pohledný muž s krátkými bílými vlasy, ozdobenými zeleným listím, které krášlilo i jeho silný krk, obě zápěstí a kotníky. Na hrudi mu svítil náhrdelník ze žraločích zubů. Nosil sarong z hnědé látky a dlouhou hůl s květinou na konci. Břicho mu obepínala šňůra se žlutým peřím – symbol nejvyšší autority, jak poznamenal Clarkson. Holokaiova pleť se na slunci leskla, jako by byla z bronzu. Vraštil husté obočí a blýskal očima.

Jeho syn Kekoa, zhruba třicetiletý, se podobal otci a podle Clarksonových slov je kahuna kilo’ouli – čtenář lidských povah. Tomuto umění se učil od dětství. Pua je léčitelka.

Po nezbytném pozdravu a vzájemném představení se náčelník obrátil k Isaacovi. Clarkson tlumočil. „Chce vědět, jestli mu víra v Ježíše přinese velké lodě.“

Dřív než mu Isaac stačil odpovědět, Clarkson pokračoval: „Když domorodci před čtyřiceti lety poprvé spatřili Cookovu loď a její palebnou sílu, dospěli k závěru, že bohové bílého muže jsou silnější než jejich. Myslí si, že když se stanou křesťany, zároveň jim padnou k nohám všechny vymoženosti západní kultury.“

„Ježíš Kristus,“ zahřímal Isaac zvučným hlasem, „vám přinese spásu, vykoupení a věčný život. Je to Boží láska a milosrdenství, co musíte hledat, pane, ne hmotné statky.“

Clarkson tlumočil, náčelník se křenil a přikyvoval. Isaac pojal podezření, že se význam jeho poselství ztrácí v překladu. Ale to brzy napraví.

Nato se ozvala žena sedící vedle Holokaie a ukázala na Emily. „Pua patří k nejvýše postaveným šlechticům,“ prohlásil Clarkson. „Je nejvyšší náčelnice a kahuna llapa’au – velekněžka a léčitelka. Má obdivuhodně dlouhý rodokmen, jenž sahá přes mnoho generací až k prvním obyvatelům souostroví. Spřátelte se s ní a uděláte obrovský krok na cestě k srdcím těchhle divochů.“

Emily zdráhavě vystoupila na pódium. Pua byla krásná asi třicetiletá žena s tmavou pletí, smyslnou postavou, dlouhou černou hřívou a věncem z šarlatových květů, spočívajícím na bujných nahých ňadrech. Zdálo se, že typickým rysem Polynésanů jsou kulaté hnědé oči s mírně plným spodním víčkem. Když se usmála, jako by vyšlo slunce. Zvedla ruku a zlehka se s ní otřela o Emilyinu tvář. „Aloha,“ pozdravila ji s přízvukem na druhé slabice. Znělo to zpěvavě. Pohladila Emily po tvářích, nose a čele a dotkla se široké krempy jejího klobouku. Pak ji poplácala po rameni a promlouvala k ní domorodým jazykem. Clarkson překládal: „Pua říká, že jste velmi krásná. Jako květina. Přeje si mít vás za přítelkyni. Chce se naučit všechno, co znáte.“

„Vyřiďte jí, že jsem poctěna.“

Emily se vrátila k Isaacovi a přijímací pohovor pokračoval. Holokai se obracel k jednomu návštěvníkovi po druhém a každému položil spoustu otázek. Emily se musela přidržet paže svého muže, aby se pod ní únavou nepodlomily nohy.

Konečně se Holokai zvedl a učinil hlasité prohlášení. Jeho hlas burácel jako vlny valící se na pláž. Clarkson oznámil, že začíná hostina na přivítanou.

Hostům byla přidělena čestná místa poblíž pódia. Usedli na čisté rohože a členové nižší šlechty utvořili kruh mezi nimi a prostými lidmi. Ti se mohli uvelebit, kde uznali za vhodné.

Slunce se klonilo k obzoru. Podával se první chod. Emily vyděsilo, když domorodci z vykopané díry vyprostili velkého pečeného divočáka. Muži z něj za zpěvu kněze obřadně odkrajovali kusy masa a Clarkson vysvětloval, že každý počin je na Havaji doprovázen žehnáním. Při příležitosti dnešní hostiny budou kněží bez přestání vyzpěvovat modlitby.

V troubě vykopané v zemi, které říkali imu, upekli spolu s divočákem několik kuřat, psů, sladkých brambor, hlízy kolokázie jedlé a plody chlebovníku. Mořské ryby, garnáty a kraby opékali na žhavém uhlí. Pilo se kokosové mléko. Emily se na zemi nesedělo pohodlně, ale říkala si, že je to jako na pikniku pořádaném na venkově, avšak jí scházely talíře a příbory. Plátky masa se podávaly na velkých zelených listech a musely se jíst rukama. Kéž by si mohla vzít z cestovní truhly aspoň ubrousek. Navíc toužila po šálku čaje.

Byla to součást velkého dobrodružství, tak se s gustem podřídila.

„Mimochodem, reverende,“ ozval se Clarkson, „tohle divadýlko se koná kvůli vám a vašim přátelům.“

„Skutečně?“

„Ještě před půl rokem se tu ctily velmi přísné zákony zvané kapu, což znamená zakázaný. Lidé se jimi řídili celá staletí, avšak upustili od nich, když jim to umožnila mocná královna, která už měla zákazů dost. Jedno z pravidel kapu zapovídalo ženám jíst spolu s muži a pánové měli samozřejmě nárok na lepší porce. Ale to už dávno neplatí a náčelník Holokai vám chce názorně ukázat, že je stejně osvícený jako obyvatelé Západu.“

Následovala zábava sestávající z bubnování, zpěvu a řadového tance, který Američany šokoval svou nestoudností. Mladé dámy z New Havenu uhýbaly očima, zatímco jejich manželé se nesouhlasně mračili. Zato pan Clarkson nemohl odtrhnout zrak od obnažených ňader děvčat, která kroužila boky v krátkých sukýnkách z trávy. Vysvětloval, že se tomuto tanci říká hula a že má mnoho podob, z nichž některé slouží pro zábavu, jiné k posvátným rituálům a další „pro to ostatní“.

Muži také tančili – pro změnu v suknicích vyrobených z dlouhých špičatých listů. Emily soudila, že jejich vystoupení je spíše bojovné povahy, neboť zlověstně podupávali, bušili se do hrudi a jednohlasně vyřvávali. Zřejmě tím chtějí nahnat protivníkovi strach, přemítala, proto dávají najevo svou sílu a moc.

V dlouhém rukávu svých šatů schovávala kapesník, jímž si často diskrétně sušila čelo a tváře. Bylo jí nesnesitelné vedro. Pochybovala, že vydrží dál sedět se zkříženýma nohama a poslouchat bubny, znějící jí v uších. Přemáhala ji únava z dlouhé cesty i očekávání. Vtom se náčelník zvedl, aby učinil další prohlášení.

„Teď vás odvedou do vašeho nového domova,“ oznámil Clarkson a se zasténáním se zvedl.

„Díkybohu,“ vydechla Emily, když jí pomáhal na nohy. „Nejvíc ze všeho se těším na soukromí. Na lodi nás bylo moc.“

„Pro vás a vašeho manžela postavili krásný dům,“ pokračoval Clarkson, zatímco kráčeli za místní šlechtou. Obyčejní lidé se courali za nimi, takže vytvořili procesí. Šli mezi něčím, co vypadalo jako obdělávaná pole. Za nimi se z hory řítil vodopád a měnil se v jiskřivou řeku, spěchající do moře. Chýše domorodců tu nestály, zato na pláži si všimla chatrčí, které nejspíš patřily bývalým námořníkům, kteří se tu usadili.

Došli na okraj nádherné laguny, kde gigantické listnaté stromy rozprostíraly větve nad loukou rovnou jako stůl, uprostřed které stála...

Další chýše z trávy.

Postavili ji na kamenné podestě. Kostru ze svázaných kůlů pokrývaly tlusté svazky suché trávy. Strmá střecha vypadala jako došková. Dveře tvořil prostý rám potažený vzorovanou látkou, kterou si Havajky ovíjejí kolem těla. V každé ze stěn byl vyříznutý hranatý otvor, což mělo být okno. Emily s Isaacem vkročili dovnitř. Dům neměl strop a jediná místnost bez jakéhokoliv přepažení měřila dvanáct metrů na délku a šest na šířku. Isaac ji považoval za palác.

Emily se zhrozila.

Rychle se však vzpamatovala a připomněla si, že se nic zlého neděje. Vždyť je otevřená novým věcem. Žena z Nové Anglie přece vydrží totéž co domorodci. Vlastně se nemohla dočkat, až o tom napíše domů. „Nejdražší matko, tomu ani nebudete věřit. Já a pan Stone bydlíme v domě, který je celý postavený z trávy! Žijeme po způsobu domorodců, což je vítaná výzva.“

„Před dvěma týdny kupec z Bostonu přivezl dopis od vaší misijní rady. Král Kamehameha se z něj dozvěděl o vašem příjezdu. Povolal proto zvláštního kněze, aby vyhledal nejpříznivější místo pro váš dům. Ten muž se dlouho modlil, dovolával se pomoci bohů a prováděl všelijaké čáry máry. Náčelník Holokai potom pověřil svoje poddané, aby se pustili do práce, ať se jim to líbí, nebo ne. Něco jako dobrovolnost tady neexistuje. Co náčelník řekne, platí za zákon. Neposlechneš, a stihne tě krutý trest. Někdy i poprava. Stavbu doprovázely modlitby, zpěvy, rachtání posvátnými předměty, každý svazek trávy se dočkal pokropení svěcenou vodou. Ani bych se nedivil, kdyby do základů zakopali pupeční šňůru novorozence, pro štěstí. Očekávají, že jejich snahu náležitě oceníte.“

Vtom předstoupil jeden z náčelníkových sluhů, hubený stařec v plátěné kápi, s náručí zeleného listí. Nejprve mladému páru zazpíval a pak listy rozsypal po domě. Když byl hotov, Holokai se zašklebil, ukázal na chýši a něco zadrmolil. „Náčelník vás nabádá,“ pravil Clarkson, „abyste nezapomněli načurat podél stěn domu. Jenom tak udržíte zlé duchy venku. Doufá, že dnes v noci počnete svoje první dítě.“

* * *

Slunce vklouzlo do oceánu. Stoneovi se rozloučili se spolucestujícími a popřáli jim hodně štěstí v novém domově na zdejším ostrově i v Oahu. Pak se všichni rozešli a reverend se svou paní konečně osaměli.

Emily byla unavená do morku kostí a podlamovaly se pod ní nohy. Toužila po pořádné lázni a měkké posteli. Záhy se ukázalo, že se bude muset spokojit s vědrem vody, které někdo prozíravě přinesl do chýše, a hromadou pletených rohoží.

Námořníci z Tritonu již odnosili dovnitř jejich zavazadla. Zatímco se Emily potmě chystala ke spaní a snažila se vystačit s tím málem, co měla k dispozici, Isaac vyslovil přání prohlédnout si pozemek, dokud je trochu vidět.

Emily vytáhla z jedné z cestovních truhel olejovou lampu a křesadlo. V jejím světle vyhledala svou a manželovu noční košili, které si na palubě lodi nemohli obléknout. Srdce jí divoce tlouklo, když se svlékala, myla a kartáčovala si dlouhé vlasy, které si zakryla nočním čepečkem. Čeká ji svatební noc.

Netušila, co dalšího by mohla udělat, snažila se tedy pohodlně uvelebit na lůžku z rohoží a trpělivě vyčkávala manželův návrat. Vánek deroucí se oknem dovnitř s sebou přinesl vůni exotických květů. Vzduch byl parný a plný příslibů. Kéž by si mohla svléknout noční košili a dovolit větříku polaskat rozpálenou pleť. Zavřela oči a děkovala Bohu, že se lůžko už nekymácí jako na lodi. Modlila se, aby už nikdy nemusela vstoupit na palubu žádného plavidla. Spokojeně dřímala, když k posteli přistoupil Isaac.

I on měl na sobě dlouhou noční košili a na hlavě čepeček. „Paní Stoneová,“ pravil vážně, „nyní musím splnit nepříjemnou povinnost. Odpusťte, ale nemohu ji dál odkládat. Slibuji, že si pospíším, neboť jsem si vědom vašeho vyčerpání.“

Sfoukl lampu, poklekl na lůžko, potmě vysoukal své ženě noční košili, chvíli neobratně tápal, potom zvedl svůj noční oděv a položil se na Emily. Matka ji varovala, že to bude bolet, a taky bolelo. Isaac zabořil obličej do jejího krku a ona ho svírala v náruči, zatímco se v ní pohyboval. Svou vahou ji drtil a zjevně nedbal na její nepohodlí. Chtěla ho požádat, aby se nadzvedl, když vtom vykřikl: „Chvála Pánu!“ a zhroutil se na ni.

Chvíli na ní ležel a oddechoval, pak se odvalil stranou a prohlásil: „Následujících sedm dní vás tím nebudu obtěžovat. Dobrou noc.“

Brzy se ozvalo jeho hlasité pochrupování. Emily spočívala vedle něho a zírala do tmy.

Emily šla pro vodu k bystřině, která napájela lagunu. Větřík k ní donesl útržky smíchu. Otočila se k zálivu a spatřila domorodá děvčata, jak nahá dovádějí ve vlnách. Zjistila, že Havajci tráví polovinu života ve vodě.

V průběhu uplynulých sedmi dnů se o nich dozvěděla spoustu věcí a pochopila, proč misijní rada trvala na tom, aby zde působili pouze řádně sezdaní členové. Hrstka bílých mužů, která se tu zabydlela, žije s domorodkami, a to bez požehnání úřadů! Sám pan Clarkson se chvástá tím, že má tři ženy! Přestože se je Isaac snažil přesvědčit o tom, že žijí v hříchu a odsuzují tím svou duši k věčnému zatracení, mávli nad jeho domluvami rukou. Emily chápala, proč tenhle ostrov představuje obrovské pokušení. Zdejší ženy jsou krásné a beze špetky studu. Naopak se velmi ochotně nabízejí. Dokonce i ten nejupjatější křesťan by měl co dělat, aby se za daných okolností ubránil jejich svodům. Z toho důvodu sem smějí pouze ti ženatí.

Zůstala stát a sledovala, jak Isaac pomáhá při stavbě modlitebny. Zítra se tu bude konat první bohoslužba, což znamená, že dnes v noci opět splní svou manželskou povinnost.

Isaac byl nesmírně pracovitý a vlastním příkladem učil domorodce vážit si poctivé práce. Přitahoval je silou své osobnosti jako magnet. Připomínal jí otce, přísného a bohabojného muže. Když se domorodci Emily ptali, jak Bůh vypadá, odpověděla: „Všemohoucí nemá tělo. Je to duch.“ Ale na mysli jí vytanula podoba jejího tatínka, chladného a odtažitého muže, který žil v přesvědčení, že otec by neměl svým dětem projevovat náklonnost, aby z něho neztratily respekt.

Emily si začínala uvědomovat, že Isaac je ze stejného těsta. Ani za nocí, když plnil svou manželskou povinnost, ji nepolíbil ani nepohladil, a když bylo po všem, odvalil se stranou a usnul. Matka ji ujišťovala, že „láska časem přijde“, přestože Emily si ničeho takového u svých rodičů nevšimla. Mimo manželské lože se jí Isaac téměř nedotkl, takže když sledovala projevy náklonnosti mezi Havajci, kteří se bez zábran dotýkali jeden druhého, objímali se a hladili, svíralo se jí srdce. Vyrůstala v domě, v němž byla láska vyhrazena pro Všemohoucího. Nyní žije na ostrově, kde se všichni zdraví „Aloha“, což je slovo, které také znamená lásku. V království, kde všichni spí ve stísněných přístřešcích a přízeň si dokazují darovanými květinami a jídlem.

Vrátila se do chýše, kterou se pokoušela zútulnit. Začala tím, že do oken pověsila závěsy z místní látky. Jak se ukázalo, vyráběla se z kůry moruše. Ze dveří na ni dopadl stín. Stačila si zvyknout, že místní lidé jsou velice zvědaví na podivné počínání bílé ženy a nedokážou se od ní držet dál. Často je přistihla, jak ji špehují. „Aloha,“ řekla, aniž se otočila.

„Nápodobně,“ odpověděl hluboký hlas.

Prudce se ohlédla a ve dveřích spatřila stát cizího muže.

Měl na sobě úzké bílé kalhoty, zastrčené do vysokých černých bot. Tmavě modrý kabátec s řadou mosazných knoflíků se v pase zužoval a dosahoval k bokům, ale chyběly mu šosy. Elegantní vzhled podtrhovala bílá vesta, oblečená na bílou mušelínovou košili, doplněná vázankou, jejíž oba konce symetricky dopadaly muži na hruď. Smekl tmavě modrou placatou čepici se štítkem a objevily se krátké kučeravé vlasy. Námořník. Kapitán lodi. Svědčí o tom zlatý prýmek. Před dvaceti lety, pomyslela si, by nosil bílou napudrovanou paruku a třírohý klobouk. O životě na moři vypovídal i ošlehaný obličej.

Kromě toho ji napadlo, že je nebývale pohledný, a z jeho úsměvu jí slova uvízla v hrdle.

Cizinec však záhy zvážněl. „Bůh mi pomáhej,“ zablekotal ohromeně, když jeho oči přivykly šeru, panujícímu uvnitř chýše. „Když mi starej Clarkie povídal, že je na ostrově bílá žena, manželka kazatele, představil jsem si sedřenou matronu s houfem dětí a ne rozkošné stvoření, které patří do tanečního sálu.“

„Správce přístavu vám měl říct, že jsme připluly čtyři,“ upřesnila. Pojednou si nepříjemně uvědomovala, jak je neupravená. Jaké si vůbec oblékla šaty? Doufala, že ne ty nejvíc oprané. „Jedna dáma žije ve městě Waimea a dvě v Kone.“

„Ale já se vsadím, že jste z nich nejhezčí.“

„A vdaná,“ zdůraznila.

Muž se kupodivu zazubil od ucha k uchu. „Ano, Clarkie se o tom zmínil. A váš choť je kněz.“

Napřáhl k ní ruku. „MacKenzie Farrow, k vašim službám.“

Všimla si, že nepřekročil práh. Aspoň že ví, co se sluší. Přesto jí jeho přítomnost připadala nepatřičná. „Mohli bychom jít ven, pane Farrowe?“

Ustoupil stranou, Emily kolem něho prošla a okamžitě se jí ulevilo. „Emily Stoneová.“ Potřásla mu rukou a neušlo jí, že zhrubla těžkou prací. Také si všimla, že muž z ní nedokáže spustit zrak. „Nabídla bych vám šálek čaje, pane Farrowe. Když mi oznámili, že nám domorodci postavili dům, očekávala jsem něco obyvatelnějšího. Není tu žádný nábytek ani kamna, na kterých by se dalo vařit.“

„Havajci pod střechou jenom spí, jinak žijí venku.“

„Tamhle je můj manžel.“ Ukázala přes trávník. „Staví modlitebnu. Hned vedle bude škola.“

Ze země trčelo dvanáct vysokých a silných kůlů. K trámoví nad nimi domorodci přivazovali snopy z trávy. Isaac rozhodl, že modlitebna bude otevřený přístřešek, aby dal obyvatelům ostrova najevo, že jsou v ní vítáni a že mezi nimi a Bohem nestojí žádné stěny či dveře. Emily doufala, že jeho snaha nevyjde nazmar a Havajci zítra do posledního místečka zaplní podlahu posetou rohožemi, aby si poslechli slovo Boží.

Vtom Isaac vzhlédl od rozdělané práce, a když spatřil u svých dveří neznámého člověka, široce se usmál a vydal se k němu. „Vítejte, cizinče,“ zahřímal. „Isaac Stone, k vašim službám. Vidím, že s manželkou se už znáte.“

Potřásli si rukou a Farrow se nechal slyšet, že právě připlul na svém klipru, který kotví v zálivu. Přišel jenom pozdravit a seznámit se s novými obyvateli Hila, ale už se musí vrátit, aby dohlédl na vykládku zboží.

„Tak se zastavte večer!“ zahulákal Isaac. „Zveme vás na večeři.“

Kapitán Farrow se nejprve zadíval na Emily a zapátral v její tváři. Pak si narazil na hlavu čepici a slíbil, že se ukáže. Nato odešel.

„Těsně jste se minuli s králem, který sjednotil tyto ostrovy,“ vyprávěl kapitán Farrow svým hostitelům. „Když Kamehameha loni zemřel, ti nejvěrnější ukryli jeho tělo na neznámém místě. Podle tradice je mana, síla dané osoby, považovaná za posvátnou. Zesnulí jsou pohřbíváni potají, aby nikdo nemohl jejich mana ukrást, proto místo Kamehamehaova posledního spočinutí zůstane navždy tajemstvím.“

Večeřeli uvnitř za svitu tří olejových lamp a svíček, které Emily přivezla z New Havenu. Doléhaly k nim zvuky z nedaleké vesnice. Havajci také vařili a jedli, povídali si a smáli se. Venku plály posvátné pochodně, jediný zdroj světla místních lidí. Emily se snažila vykouzlit zdání domácí pohostinnosti. Jako židle posloužila trojice cestovních truhel, ne zrovna pohodlných, a místo stolu použila koženou krabici na klobouky, přes kterou přehodila ubrus.

Ze zimního oblečení, které tu nepotřebovali, vyrobila neforemné podušky, ale i tak sebou muži neustále vrtěli, poposedávali a křížili nohy, jak je dřevěná víka tlačila do zadnice. Ale ani slovíčkem si nepostěžovali, neboť si dobře uvědomovali, jakou si dala práci, aby se tu cítili jako doma.

Přiměla Isaaca, aby ze zdejší látky a dřevěného rámu vyrobil jakýsi paraván, který odděloval jejich lůžko od zbytku místnosti. Nepřipadalo jí správné, aby tenhle cizinec, první host, kterého tu mají, nakukoval do jejich soukromí.

Náčelník Holokai poslal Emily na pomoc dvě otrokyně. Avšak manželé Stoneovi platili už ve své rodné zemi za nezdolné stoupence abolicionismu, a tak trvali na tom, že budou svým služkám vyplácet malou mzdu. Ženy venku spokojeně vařily a výsledky svého úsilí přinášely na porcelánových talířích, které si nejprve dlouho a obdivně prohlížely, než na ně položily smaženou rybu a opečené jamy. Kapitán Farrow i jeho hostitelé sice jedli z talířů položených na kolenou, avšak Emily dohlédla na to, aby každý z nich měl na klíně rozprostřený ubrousek. Používali příbor a z cínových pohárků popíjeli pramenitou vodu z nedaleké bystřiny.

Bylo to poněkud nešikovné uspořádání, ale všichni tři, včetně kapitána, se shodli na tom, že na palubě kymácející se lodi se stoluje mnohem hůř.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

PRVNÍ ČÁST Hilo na ostrově Havaj 1820

KAPITOLA PRVNÍ

DRUHÁ ČÁST Willamette Valley, stát Oregon 1851

TŘETÍ ČÁST Honolulu, Oahu 1860