Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2012 by Nora Roberts

Translation © Hana Černá 2015

Copyright © ALPRESS, s.r.o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu THE LAST BOYFRIEND

přeložila Hana Černá

Redakční úprava Anetta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-787-9 (ePub)

ISBN 978-80-7466-788-6 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

OBSAH

KAPITOLA JEDNA

KAPITOLA DVĚ

KAPITOLA TŘI

KAPITOLA ČTYŘI

KAPITOLA PĚT

KAPITOLA ŠEST

KAPITOLA SEDM

KAPITOLA OSM

KAPITOLA DEVĚT

KAPITOLA DESET

KAPITOLA JEDENÁCT

KAPITOLA DVANÁCT

KAPITOLA TŘINÁCT

KAPITOLA ČTRNÁCT

KAPITOLA PATNÁCT

KAPITOLA ŠESTNÁCT

KAPITOLA SEDMNÁCT

KAPITOLA OSMNÁCT

KAPITOLA DEVATENÁCT

KAPITOLA DVACET

KAPITOLA JEDNA

HOTÝLEK NA NÁMĚSTÍ V BOONSBORO ZÁŘIL v záplavě ledově chladného měsíčního světla. Verandy z tmavého dřeva vynikaly v ostrém kontrastu se starým kamenným a cihlovým zdivem, měděná krytina na střeše svítila novotou. Minulost s přítomností, nové se starým se spojily v působivém a v každém detailu dokonalém souladu. Za tmavými okny se v hlubokém stínu skrývala staletá tajemství i budoucí překvapení. Za pár týdnů však budou zářit jako dnešního prosincového večera září všechna okna ve městě.

Owen Montgomery seděl na náměstí ve svém malém náklaďáku a prohlížel si rozsvícené, vánočně vyzdobené výklady a okna. Girlandy řetězů vesele blikaly a celá ulice působila jako rozverné barevné show. V okně bytu v prvním patře po jeho pravici se rýsovala vznešená silueta vánočního stromu, vypovídající o smyslu pro střídmou eleganci. Hope Beaumontová, naše budoucí provozní v hotýlku, vyznává přesně tenhle styl, pomyslel si.

Příští Vánoce Hope reprezentativně vyzdobí zelení se všemi těmi tradičními cingrlátky a žárovičkami i Boonsboro Inn, doufal. A umístí vánoční strom do okna svého nového domova ve druhém patře hotýlku.

Otočil hlavu vlevo, kde Avery MacTavishová, majitelka bistra a pizzerie Vesta, zkrášlila zádveří hlavního vchodu kyticemi cesmíny poprášenými stříbrnými třpytkami. Jen v okně jejího bytu v patře, který ještě donedávna obýval Owenův bratr Beckett, svítil vánoční stromek. Avery pracuje, uvědomil si Owen, když viděl, že v bistru je živo. Natáhl krk, ale za pultem ji nezahlédl.

Na semaforu naskočila zelená, a tak zabočil do ulice St.Paul, pak doleva na parkoviště za hotýlkem. Chvilku ještě poseděl ve voze a přemýšlel. Mohl by zajít do Vesty, dát si kousek pizzy, pivo a zdržet se do zavírací hodiny. Pak by provedl plánovanou kontrolu prací v Boonsboro Inn. Vlastně by ani nemusel, ale měl celý den nějaké schůzky a vyřizování v souvislosti s jinými zakázkami rodinné firmy Montgomery Family Contractors, a nechtěl čekat do rána, aby viděl, co bratři s pracovním štábem stihli udělat.

Kromě toho se zdá, že ve Vestě je plno, a do zavírací doby zbývá necelá půlhodina. Avery by ho sice nevyhodila, nejspíš by si taky dala pivo a poklábosila s ním. Chvíli bojoval s pokušením, ale nakonec přece jen zvítězil zdravý rozum. Ráno v sedm musí být v plné polní na pracovišti, je tedy moudřejší pořádně se vyspat.

Vyskočil z vozu, nadechl se syrového vzduchu a za pochodu lovil v kapse klíče. Zachumlal se do bundy a dlouhým krokem se vydal po kamenné dlažbě parkoviště ke dveřím do vestibulu.

Klíče na svazku opatřil barevnými rozlišovači, což u bratrů budilo posměch, ale aspoň teď nemusí poskakovat v mrazu, než najde ten pravý.

Římsa, kterou Ryder vyrobil ze silného masivu, seděla ke staré cihle hlubokého otevřeného krbu. Vzhled haly ještě hyzdily kbelíky s barvou a zednické nářadí a Owen si při detailní prohlídce nezapomněl udělat pár poznámek pro následující den. Prošel arkýřem a zastavil se v budoucím salonu – nad hlavou totiž uslyšel kroky. Další arkýř ho dovedl krátkou chodbou ke schodišti. Owen si se zájmem prohlížel kovové zábradlí, Lutherovo mistrovské dílo, a uznale pokyvoval hlavou. Pak vystupoval do patra.

„To jsi ty, Rydere?“ zavolal.

Jedny dveře se s prásknutím zavřely, až sebou trhnul leknutím. Vyšel nahoru, přimhouřil oči a pozorně se rozhlédl. Nedá se nachytat na nějaký žertík svých poťouchlých bratrů, tu radost jim nedopřeje.

„Uuuh,“ zasténal v předstíraném strachu. „Určitě tu řádí to strašidlo. Fakt se bojím.“

Otočil se. Dveře pokoje s názvem Elizabeth a Darcy byly, na rozdíl od Titanie a Oberona naproti, otevřené. To je vážně moc vtipné, ušklíbl se Owen kysele. Po špičkách se přiblížil ke dveřím, aby je prudce otevřel, skočil dovnitř a hned si to se šprýmaři vyřídil. Opatrně stiskl kliku a zatlačil. Dveře se nepohnuly.

„Nech toho, blbečku,“ houkl. Pak se přece jen rozesmál, aspoň do okamžiku, než se dveře prudce rozlétly a vzápětí i ty prosklené na verandu. Zavanula k němu vůně zimolezu, v ledovém zimním vzduchu jako sladká vzpomínka na léto. „Ach bože,“ povzdechl si.

Už před nějakým časem se smířil se skutečností, že v hotýlku přebývá duch, vlastně tomu i uvěřil. A není divu – po všech těch podivuhodných epizodách... Ostatně v téhle věci zůstával Beckett neoblomný, dokonce ducha pojmenoval Elizabeth, podle pokoje, který si přelud oblíbil. Osobní a nevyvratitelnou zkušenost získal Owen teprve v této chvíli. Stál s ústy otevřenými a hleděl, jak se prudce zavřely dveře do koupelny, hned nato se otevřely a znovu zabouchly.

„No, dobrá, dobrá, promiň, že vyrušuju. Jen jsem –“ Taktak stihl uskočit, jak se mu dveře zavřely těsně před nosem.

„No tak, no tak,“ obořil se na neviditelnou obyvatelku. „Copak mě neznáš? Trávím tu přece celé dny. Jsem Beckův brácha Owen. Přicházím v míru, když to potřebuješ vědět.“

Další prásknutí koupelnovými dveřmi.

Owen se otřásl. „Uklidni se, než napácháš škody, jo? Oč ti vlastně jde? Aha, už rozumím.“

Odkašlal si, sundal vlněnou čepici a nacpal ji do kapsy u bundy, rukou si pročísl tmavé vlasy. „Poslyš, ten blbeček nepatřil tobě. Myslel jsem, že mě provokuje Ryder – můj další brácha. Sama jsi musela postřehnout, jak dovede být protivný. No a teď stojím na chodbě a domlouvám duchovi. Neuvěřitelné…“

Dveře se opatrně pootevřely. Owen vzal za kliku a vešel dovnitř. „Jen zavřu na verandu, jinak to tady nebezpečně promrzne.“ Dutá ozvěna jeho hlasu v prázdné místnosti působila docela strašidelně. Rázně přistoupil k proskleným dveřím verandy, zavřel je a otočil klíčem. Přitom si všiml, že v bytě Avery se už svítí. Kolem okna se mihl její stín.

Vůně zimolezu ještě zesílila. „Už jsem ji cítil,“ zamumlal Owen, aniž spustil zrak z rozsvíceného okna přes ulici. „Beckett říká, že jsi ho varovala, když ten parchant – omlouvám se za neslušný výraz – Sam Freemont přepadl Clare v jejím bytě. Díky za pomoc. Víš, že se Clare a Beck berou? Asi jo, viď?“ Ťukl na vypínač. Stál u dveří a přihlouple se usmíval. „Clare je bráchova první láska,“ dodal.

Dekorativní dlažba opticky rozšířila a rozjasnila prostor, současně příjemně doladila jemnou barvu stěn, jejichž dolní polovinu lemovaly panely dřevěného kazetového obkladu v krémové barvě. A stěna s přiznanou starobylou cihlou se Beckettovi taky povedla – patina minulých věků se příjemně doplňovala se současnými sofistikovanými prvky. I matka prokázala při výběru lustru vytříbený cit pro detail. Umístili ho přesně nad střed ornamentální dlažby. Není nijak trendy ani příliš tradiční, bronzová ramena s křišťálovými koulemi působí měkce a dodávají interiéru haly útulnou atmosféru.

Vpravo byly otevřené dveře na toaletu a Owen si všiml, že i tam je už vymalováno. Vytáhl notebook a udělal si pár poznámek ohledně dalších detailů, pak zamířil ke kamennému arkýři vlevo a dál do prádelny. Na policích tu bylo přepečlivě uspořádáno vše potřebné. Tak to je jednoznačně dílo Hope. Nemilosrdně vystrnadila Rydera – do včerejška tady ještě kraloval on, měl zde provizorní kancelář.

Owen se zastavil i v budoucí pracovně Hope. A jejda! Bratr svůj arzenál pohotově přesunul sem! No, ani se neohřeje, pomyslel si Owen s úsměškem, a pracovní stůl sestavený z obyčejného prkna a dvou stojanů na řezání dřeva, plechovky s barvou, tlustý bílý stavební deník a veškeré stolařské nářadí se postěhuje jinam.

Owen postoupil do kuchyně. Byla zde nainstalovaná světla, velká dřezová baterie na kuchyňském ostrůvku a dvě menší u umývadel vedle oken. Dřevěné skříňky krémové barvy ostře kontrastovaly s lesklou tmavošedou žulovou pracovní deskou a nerezovým vybavením kuchyně.

Owen otevřel chladničku, ale včas si uvědomil, že řídí, a tak místo vychlazeného piva vytáhl plechovku pepsi. Poznamenal si, že zítra musí zařídit instalaci okenních rolet. Nadešel čas na montáž posledních doplňků.

Pokračoval do recepce, kde se zastavil a se spokojeným úsměvem se naposled rozhlédl. Každým dnem jsou o krok blíž k finále. Zavřel kuchyňské dveře. „Ještě jednou díky,“ zavolal.

Dveře do koupelny zůstaly otevřené, takže v zrcadle v kovovém rámu nad toaletním stolkem zachytil svůj obraz. Vypadám sám jako strašidlo, blesklo mu hlavou při pohledu na rozježené vlasy a poněkud vykulený pohled. Automaticky si přejel rukou po hlavě, aby neposedné kučery trochu urovnal.

„Z velké části jsme hotovi. Chlapi nejspíš chtěli dokončit pokoj v patře a – promiň – některé jsi trochu vylekala. No, jdu nahoru. Uvidíme se – nebo neuvidíme, ale…“ Je mi to fuk, pomyslel si a vyšel z místnosti. V patrech provedl důkladnou inspekci všech pokojů a přidal spoustu poznámek. Neubránil se dojmu, že ho na každém kroku provází vůně zimolezu a párkrát neviditelná ruka otevřela dveře.

Přítomnost ducha jménem Elizabeth – nyní ji už nepopíral – se zdála být neškodná, nicméně když vyšel z domu a zamkl za sebou, pocítil hlubokou úlevu.

JINOVATKA LEHCE KŘUPALA pod Owenovýma pracovníma botama, když půl hodiny před východem slunce spěchal na pracoviště, přes rameno pracovní tašku, v jedné ruce krabici s čerstvými koblihami a v druhé podnos s horkou kávou. Zamířil rovnou do kuchyně, kde voňavý náklad a tašku odložil. Pro vylepšení nálady zašel do recepce zapnout plynový krb. Teprve pak si stáhl rukavice, zastrčil je do kapes bundy a vrátil se do kuchyně.

Otevřel pracovní tašku, vytáhl psací podložku a začal studovat pracovní program. V pouzdře na pracovním opasku mu telefon pípnutím připomněl, že je čas na ranní brífink.

Sotva polkl poslední sousto koblihy s cukrovou polevou, zaslechl přijíždět Ryderův vůz.

Bratr vláčným krokem vešel do kuchyně ve značně opotřebeném tlustém kabátě a čepici s logem rodinné firmy. Zachmuřený výraz napovídal, že ho uspokojí jen další dávka ranní kávy. Naopak zcela probuzený Dumbass dychtivě začichal a upřel roztoužený pohled na půlku koblihy v Owenově ruce. Ryder cosi zabručel a natáhl se po kelímku.

„Ten je Beckův,“ upozornil ho Owen, aniž se na něho podíval. „Nevidíš to B?“ Ryder znovu zamručel a popadl kelímek označený R. Dopřál si pořádný doušek. Zadíval se na koblihy a nakonec natáhl ruku po té se džemem. Dumbass zaklepal ocáskem a vykoledoval si od páníčka první kousek.

„Beck se opozdil,“ prohodil Owen.

„To tys nařídil poradu před rozedněním,“ zamumlal Ryder. Zakousl se do voňavé koblihy a sousto spláchl kávou. Dneska se neoholil, takže mu na tvářích a bradě rašilo černé strniště. Zelené oči se zlatými jiskřičkami však díky kávě a cukru za chvilku ztratily ospalý výraz.

„Jakmile začnou přicházet řemeslníci, nebudeme mít chvilku klid. Včera večer jsem si všechno prošel. Zvládli jste pořádný kus práce.“

„Si myslím,“ zahuhlal Ryder a zvolna žvýkal. „Dneska dopoledne doděláme druhé patro. Zbývá přišroubovat světla a ve dvou pokojích ty děsný sušáky na ručníky. Zábradlí už je skoro v cajku, Luther si pospíšil, co?“

„Jo, všiml jsem si,“ přikývl Owen. „Mám tu pár poznámek.“

„Tvoje poznámky…,“ zakroutil hlavou Ryder.

„Těš se, bude jich ještě víc.“

„Na co čekáme?“ Ryder sáhl po druhé koblize, utrhl kousek, hodil ho psovi, a ten sladké sousto pohotově chňapl ve vzduchu.

„Na Becketta.“

„Má ženskou a tři děcka,“ připomněl Ryder bratrovi. „Ztrácíme čas. Až přijde, tak přijde.“

„Dole se musí ještě něco natřít,“ začal Owen.

„Mám oči, viděl jsem.“

„Budu volat kvůli roletám. Jestli dneska dokončíme dvojku, můžou je začít montovat příští týden.“

„Chlapi uklidili staveniště jen zhruba, je třeba zajistit finální úklid. Pověř provozní.“

„Dnes ráno budu s Hope mluvit. Pak zkusím vymáčknout ze stavebního úřadu povolení k vybavování interiéru.“

Ryder se úkosem podíval po bratrovi. „Neuspěchej to, máme ještě dva týdny k dobru – a to nepočítám svátky.“

Jenže Owen měl jako obvykle svůj plán. „Dokončíme dvojku, Rydere, a můžeme začít od přízemí. Snad si nemyslíš, že máma s Carolee – a to nezmiňuju Hope – nezačnou pobíhat po domě a nakupovat další vybavení, i když bude vše na místě?“ podotkl Owen skepticky.

„O tom nepochybuju. Nechci, aby se mi motaly pod nohama ještě víc než doteď.“

Bratři vykročili do druhého patra, když hromově bouchly vstupní dveře.

„Jsme nahoře a kafe je v kuchyni!“ zavolal Owen.

„Díkybohu!“

„Pánbu ti kafe nekoupil,“ odsekl Owen. Špičkou prstu pohladil naleštěnou oválnou bronzovou cedulku s nápisem VEDENÍ HOTELU. „Stylové,“ poznamenal.

„Je jich tady plno.“ Ryder během prohlídky spokojeně dopíjel kávu. Vešli dovnitř.

„Sympatický prostor. Myslím, že se tu Hope bude dobře pracovat.“

„Je stejně chorobně malicherná jako ty, brácho,“ prohodil Ryder.

„Nezapomeň, kdo ti každé ráno dodává čerstvé koblihy, chlapče,“ houkl Owen varovně.

Při slově koblihy Dumbass dychtivě zakroutil celým tělem. „Máš dost, dotěro,“ podíval se na něho Ryder. Psisko se s vyčítavým pohledem rozpláclo na zem.

Owen se ohlédl po přicházejícím Beckettovi. Všiml si, že je čerstvě oholený, dobře naladěný, trochu udýchaný. Není divu, vypravit tři divoké kluky do školy a přežít při tom ranní chaos vyžaduje přiměřenou dávku trpělivosti a energie. Dobře si pamatoval vlastní dětství a ještě teď smekal před vytrvalostí vlastních rodičů.

„Jedno štěně se vyblilo Murphymu do postele, ale nemíním to dál rozvádět,“ oznámil Beckett.

„Jasně. Owen zrovna rozebírá nejbližší akci – montáž okenních rolet a dodávky vybavení pokojů.“

Beckett podrbal Dumbasse za uchem. „Nejdřív je třeba dokončit výmalbu, dolištovat podlahy, vyklidit místnosti.“

„Tady nahoře ne,“ přešel Owen k podkrovním apartmánům. „Tenhle pokoj už vybavíme, ať si Hope může přistěhovat věci. Jak to vypadá ve Westley a Buttercupu?“

„Je komplet hotový. Včera jsme v koupelně zavěsili zrcadlo a světla.“

„Řeknu Hope, ať se chopí mopu a uklidí celé patro,“ poznamenal si Owen. Věřil Ryderovi, ale stejně si pokoje prohlédne osobně. „Má seznam, kam co patří, takže může zaběhnout k Bastovi a říct jim, co mají přivézt za nábytek. Myslím, že můžeme začít.“ Ručníky, povlečení, rezervní žárovky, zapisoval si.

Ryder s Beckettem si za jeho zády vyměnili pohled.

„NEVÍM SICE, KOHO MYSLÍŠ tím my,“ ozval se Ryder, „ale já se svými lidmi jdu na dokončovací práce.“

„Se mnou taky nepočítej,“ přidal se Beckett, „musím zanést změny do projektu pekárny. Přesouvat chlapy z jednoho místa na druhé způsobí prostoje.“

„Mně by nevadily,“ bručel Ryder cestou do přízemí. Prošli s Owenem kolem pokoje Elizabeth a Darcy a nakoukli do pracovny. „Možná by sis měl promluvit s kámoškou Lizzy, Beckette, aby nechávala tyhle dveře otevřené a naopak nezapomínala zavírat na verandu,“ houkl Owen nahoru k Beckettovi.

„Jsou přece otevřené, ne?“

„Momentálně jo, protože včera večer byla tak trochu otrávená.“

Beckett s dupáním seběhl do přízemí. „Neříkej,“ zvedl udiveně obočí.

„Konečně jsem měl tu čest osobně se s ní seznámit. Zastavil jsem se tady na letmou prohlídku a nahoře slyším nějaký šelest. Nejdřív mě napadlo, že tu je jeden z vás a chce si ze mě vystřelit. Použil jsem oslovení blbečku, což vztáhla na sebe a nasupila se.“

Beckett se zeširoka usmíval. „Jo, Lizzy má páru.“

„To mi povídej. Nakonec jsme si to objasnili. Říkám ti to jen tak pro jistotu.“

„Tady i v Titanii a Oberonovi jsme taky hotovi,“ vrátil se Ryder k pracovnímu tématu. „Dneska dokončíme dekorativní lišty u stropu a podlahy v Nickovi a Noře a pár drobností v Eve a Roarkeovi, v první řadě stropní světla v koupelně. Včera je konečně přivezli. Je tady plno beden s policemi, dalšími lampami a bůhvíčím. Všechno je vybalené. Seznam mám tady,“ poklepal si Ryder na hlavu. „Nemíním zapisovat každý krám na deset míst.“

„Věšáky na župany a osušky,“ začal Owen.

„Dnešní program,“ odsekl Ryder.

„Zrcadla, dveřní zarážky, vypínače,“ vyjmenovával Owen klidně dál.

„Dnešní program, Owene,“ opakoval Ryder otráveně.

„Máš seznam, kam co patří?“

„Přestaň buzerovat.“

„Je třeba označit východy,“ pokračoval Owen nevzrušeně cestou do jídelny. „Sem přijdou nástěnné svícny, chybí natřít a nainstalovat dřevěnou schránku na krbová zhášedla.“

„Jen co zavřeš klapačku, pustím se do práce.“

„Brožury, webové stránky, reklama, složky s nabídkou do pokojů, ceník ubytování…“

„Do toho mi nic není,“ přerušil ho Ryder netrpělivě.

„Podle toho, jak se šklebíš, souhlasím. A jak daleko jsi s projektem pekárny?“ obrátil se Owen k Beckettovi.

„Zítra ráno jedu na stavební úřad.“

„Oukej.“ Owen vytáhl z kapsy mobilní telefon a nastavil si kalendář. „Patnáctého ledna může Hope začít přijímat rezervace. Třináctého slavnostně otevřeme a den dva si necháme na vychytání posledních nedostatků.“

„Nezbývá nám ani měsíc,“ namítl Ryder.

„Ty i Beck dobře víte, že tu nemáte práce na víc než dva týdny. Před Vánocemi jste hotovi. Jestli začneme navážet vybavení tenhle týden, do prvního je každá židle na svém místě… Pak máme ještě čtrnáct dní na dolaďování a Hope se v klidu nastěhuje.“

„Souhlasím s Owenem, brácho. Zmákneme to volným tempem.“

Ryder stál s rukama v kapsách a krčil rameny. „Možná uvažuju černě, když je v podstatě všechno hotové.“

„Nepropadej smutku, brácho,“ plácl ho Owen po rameni. „S tímhle místem nebudeme hotovi nikdy.“

OWEN SE SPOKOJENĚ VĚNOVAL LEPENÍ krycích lišt v přechodu stěny a stropu. Přes maximální soustředění na práci ještě stihl přijímat hovory, psát textovky, číst maily nebo odpovídat na dotazy řemeslníků. Telefon se pro něho stal stejně nepostradatelnou pomůckou jako hřebíkovačka. V hotýlku vládl čilý pracovní ruch, pokřiky, vtipné poznámky se mísily s hudbou Ryderova rádia. Vůně kávy, čerstvých pilin a barvy nejvýstižněji vypovídala o duchu firmy Montgomery Family Contractors. V podobných chvílích si Owen vždycky vzpomněl na tátu. To od něho se naučil stolařině a všemu, co souvisí s podnikáním ve stavebnictví.

Sestoupil ze žebříku, aby zhodnotil výsledek své práce. Věděl, že by táta byl na něho pyšný.

Koupili tuhle zříceninu s prohnilými verandami, vytlučenými okny, popraskaným zdivem, podlahami prolezlými plísní a houbou. aby ji přetvořili na architektonický klenot města.

Beckettova vize, matčina tvůrčí fantazie a vkus, Ryderovy dovedné ruce a jeho vlastní smysl pro detail společně se spolehlivou pracovní četou proměnily původní debaty u kuchyňského stolu ve skutečnost.

Odložil kladívko, zakroužil ztuhlými rameny a prošel se po pokoji.

Přesně tak – matčina fantazie a vytříbený vkus. Přiznával, že se mu kombinace stěn ve světlé akvamarínové a čokoládově hnědého stropu zdála příšerná, dokud Nick a Nora nebyl kompletně dokončený. Dokonalý lesk mu dodával interiér koupelny – stejné barevné schéma až na to, že stěna byla vystavěná z bleděmodrých skleněných komponentů a při osvětlení křišťálovým lustrem se působivě blyštěla. Křišťálový lustr na toaletě… Owen s úsměvem kroutil hlavou. Jakmile se Justine Montgomeryová zhostila svého úkolu, dalo se čekat, že hotýlek se nebude v ničem podobat normálnímu hotelu. Tenhle pokoj ve stylu art deco se patrně stane jeho nejoblíbenějším.

Pípnutí telefonu připomnělo, že je čas začít vyřizovat pracovní záležitosti.

Owen zamířil k zadní verandě, kde Luther zrovna šrouboval zábradlí, a se zaťatými zuby proběhl ledovým závanem do recepce v přízemí. „Krucinál, taková Sibiř!“ láteřil. Teď už sice byl v teple, jen pochyboval, jestli v tom budovatelském rámusu zvládne telefonické hovory. Popadl bundu a pracovní kufřík a nakoukl do salonu, kde seděl na podlaze Beckett a cosi ořezával.

„Jdu do Vesty.“

„Ještě není deset, mají zavřeno.“

„Je přesně deset.“

Owen se co nejvíc zachumlal do bundy a proklínal hustý provoz na Hlavní ulici a nekonečnou zelenou na semaforu. Přeskakoval z nohy na nohu v marné snaze aspoň trochu se zahřát. Konečně blikla zelená pro chodce a on to vzal sprintem přes ulici až k zavřeným dveřím Vesty. Nevšímal si cedule ZAVŘENO a zabušil. Uvnitř se svítilo, ale nepostřehl žádný pohyb. Vytáhl telefon a našel v seznamu číslo Avery.

„Sakra, Owene, zapatlala jsem si telefon těstem,“ huhlala Avery.

„Tak už makáš? Otevři, než tady zmrznu.“

„Sakra,“ opakovala Avery a vypnula hovor. Za pár vteřin ji Owen spatřil, jak v džínách, černém svetru s vyhrnutými rukávy, přepásaná zástěrou spěchá ke dveřím. Vlasy… Co si to zas provedla s těmi vlasy? vytřeštil zrak. Odstín přelivu jako by kopíroval barvu měděné střechy Boonsboro Inn. S barvami začala experimentovat před pár měsíci. Vyzkoušela snad už všechny, které sehnala ve zdejší drogerii, jen aby zamaskovala rusou hřívu, dědictví po skotských předcích. Taky se nechala ostříhat nakrátko, ale vlasy už zas dorostly, takže si je mohla v práci stáhnout do titěrného uzlíku.

Modré oči si Owena neprohlížely zrovna přátelsky. „Co potřebuješ? Připravuju těsto,“ utrhla se.

„Potřebuju se posadit někam do klidu, ať můžu pracovat. Nebudu tě rušit.“ Rychle proklouzl dovnitř, kdyby si to náhodou rozmyslela. „Tam přes ulici neslyším vlastní slovo a musím si vyřídit telefony.“

Přimhouřenýma očima se zadívala na kufřík a Owen se provinile usmál.

„Dobrá, možná si u tebe udělám i nějaké papíry. Posadím se u pultu a ani neceknu.“

„Tak jo, ale neotravuj,“ souhlasila.

„Ehmm… Nemáš náhodou trochu kávy?“ odvážil se zeptat.

„Náhodou nemám. Hnětu těsto a kvůli tobě jsem si zapatlala nový telefon. Včera jsem měla zavíračku, ráno volala Franny, že ji bolí v krku. Včera ze stejného důvodu nepřišli do práce dva číšníci, takže dneska zas zavírám. Dave nemůže večer zůstat, jde ve čtyři k zubaři. Mně navíc přijede v půl jedné zájezd.“ Odsekávala věty tak stroze, že se neodvážil nic namítnout.

„Tak,“ rozhodila rukama a rozhlédla se po místnosti, „dělej si tu, co potřebuješ.“ Pak zmizela v kuchyni.

Rád by jí pomohl, ale když má tak mizernou náladu… Její nálady nevnímal jako něco nového, znal ji přece od dětství. Je netrpělivá, uspěchaná a hned ji něco vystresuje. Takhle to válí celý život. Z atraktivní rusovlásky z jeho dětství a bývalé mažoretky se stala majitelka bistra a vynikající pizzerie.

Nadechl se lehké citronové vůně, kterou za sebou Avery zanechala, a zaposlouchal se do zvuků doléhajících z kuchyně. Pak se posadil na barovou židli. Z kufříku vyndal iPod, psací podložku a odepnul z opasku telefon. Telefonoval, posílal maily, textové zprávy, prováděl nutné změny v pracovním kalendáři, počítal, když tu se mu k nosu přisunul hrníček s kávou. Zvedl hlavu. „Díky, ale nemusela ses zdržovat, za chvilku vypadnu.“

„Všiml sis, že tu sedíš už čtyřicet minut?“ zadívala se na něho zvědavě.

„Vážně? Dočista jsem ztratil pojem času. Mám už jít?“

„Jak chceš. Nejnutnější práci mám hotovou.“

Vtáhl lahodnou vůni omáček ohřívajících se na velkém sporáku. Rusé vlasy, mléčná pleť a pihy na nose prozrazovaly skotské předky, ale omáčky připravovala Avery dokonale italské. Často ho napadlo, kde se v ní vzala ta kulinářská vášeň. Nejspíš se s ní narodila – stejně jako s těma drzýma modrýma očima.

Sklonila se pod pult, vytáhla z chladicího boxu nerezové vaničky a začala je plnit.

„Je mi líto, že Franny onemocněla,“ řekl.

„Mně taky. A Dave se kroutil bolestí. Přesto sem odpoledne zaskočil na výpomoc aspoň na dvě hodiny. Nechci ho přemlouvat, dokud se nedá do pořádku,“ povzdechla si unaveně. Pod očima měla tmavé kruhy.

„Potřebovala by sis odpočinout.“

Bleskla po něm znechuceným pohledem. „Díky za radu.“ Pak pokrčila rameny. „Jsem utahaná jako kotě. Doufala jsem, že si ráno přispím, protože Franny měla otvírat. Koukala jsem na televizi a pak četla asi do dvou. No a ráno volá Franny. Osm hodin spánku mi normálně stačí, pokud mě ovšem nečekají dvě směny na jeden zátah a pak ještě jedna.“

„Nějaká pozitivní stránka? Kšeft vynáší, ne?“

„Pozitivně začnu myslet, až vypadne ten zájezd. Ale to už stačí. Jak se daří vám?“

„Tak skvěle, že zítra začínáme s vybavováním druhého patra.“

„Cože?“

„Slyšíš dobře.“

Odsunula vaničku a nevěřícně zírala. „Vážně? Žertuješ, Owene, to není možné.“

„Odpoledne přijde člověk ze stavebního úřadu a rozhodne o vydání – nebo nevydání – povolení k užívání. Podle mého názoru nemá důvod nám papír nevydat. Zrovna jsem mluvil s Hope, aby začala s uklízením. Dneska se zastaví máma s tetou – ostatně je skoro jedenáct, tak nejspíš už dorazily.“

„Chtěla bych taky pomáhat,“ povzdechla si Avery.

„Neboj, že se na tebe nedostane. Vítáme každou šikovnou ruku.“

„Možná mi to vyjde zítra, pokud Davea přestane bolet zub nebo se Franny dá dohromady. Hergot, Owene, a to ti trvalo celé ráno, než jsi vyklopil tak zásadní informaci?“

„Mělas napilno a dívala ses na mě jako na vraha.“

„Kdybys mi to řekl hned, samým rozrušením bych nenašla čas tě sekýrovat. Tvoje vina,“ usmála se na něho Avery McTavishová s unavenýma očima.

„Copak se ani na chvíli neposadíš?“

„Dneska fakt nemám čas na vysedávání.“ Přiklopila vaničku a strčila ji zpátky do ledničky, pak šla promíchat omáčky.

Sledoval ji při práci. Jeho uspořádanou povahu a disciplinovanou mysl odjakživa udivovalo, že Avery dokáže dělat tucet věcí najednou – pohrávala si s pokličkami, naběračkami, lžícemi a vařečkami lehce jako žonglér. „Radši už půjdu. Díky za kávu.“

„Nemáš za co. Pokud budou chlapi chtít oběd, vyřiď jim, ať přijdou až kolem půl druhé, až skončí největší frmol.“

„Dobrá,“ přikývl, ale u dveří se zastavil. „Tvoje vlasy, Avery. Co to zase je za odstín?“

„No… No přece měděný,“ potřásla rameny, jako by se divila.

Uchechtl se. „Jasně, odhadl jsem to správně. Tak ahoj.“

Koniec ukážky