Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2010 by Piper Verlag GmbH, München

Translation © Marta Kališová, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DER TANZ DES MAORI

přeložila Marta Kališová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-790-9 (ePub)

ISBN 978-80-7466-791-6 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

1.

Nový Zéland, Jižní ostrov, 1995

Tmavý obličej měl mokrý, oči doširoka otevřené. Bušil se do prsou, křičel a dupal do země. Černé mokré vlasy rámovaly jeho obličej a déšť mu stříkal do obličeje. Něco nesrozumitelně křičel, znělo to jako výzva k boji. Z tmavých mraků lilo, blesk přeťal oblohu a muž ve vysoké trávě udělal výhrůžně dva kroky směrem k ní…

Sina se s leknutím probudila a zírala do tmy. Déšť bubnoval do stanové plachty a v dáli zahřmělo. Vedle ní klidně a hluboce oddechovala Katharina. Její obličej rámovaný tmavými vlasy vypadal při slabém osvětlení jen jako světlá skvrna. Sina omámeně potřásla hlavou. Byl to jen zlý sen, nemá důvod se znepokojovat. Je na své vytoužené dovolené na Novém Zélandu. Spolu se svou nejlepší kamarádkou putovala pohádkovým údolím podél malé říčky Mohikinui. Přesto však se nemohla dojmu z živého snu jen tak zbavit. Stále před sebou viděla tmavý obličej rozzuřeného muže.

Při dalším zahřmění, tentokrát hlasitějším, se zachvěla. Hned nato déšť ještě zesílil. Sina si tiše povzdechla. Tady na západním pobřeží se počasí neustále měnilo a podle jejího názoru příliš často pršelo. Nemohla si teď před stanem ani připravit čaj – podle toho, jak déšť bušil do stanu, byla by venku okamžitě promočená až na kůži.

Odkud se jen vzal tenhle sen, který ji trápí od jejího příjezdu na Nový Zéland přede dvěma týdny? Znovu a znovu se probouzela vždy ve stejnou chvíli – když k ní ten tajemný muž výhrůžně vykročil.

Opět se podívala na Katharinu, která pořád ještě spala. Snily o této cestě od prvního semestru, kdy se poznaly na univerzitě. Dobře si pamatovala tu chvíli, jak stály vedle sebe ve frontě v menze a Katharina se dívala na nahnědlou hmotu na svém talíři. „Levné a syté. Co bych mohla chtít víc?“ zamumlala.

„Neškodilo by, kdyby to mělo nějakou chuť,“ odpověděla tenkrát Sina. Později spolu seděly u dlouhého stolu a mluvily o tom, že shánějí levné bydlení a místo v semináři. Netrvalo dlouho a zjistily, že mají stejný sen: navštívit na pár měsíců Nový Zéland. Sina o tom snila od té doby, kdy uviděla v jedné obrázkové publikaci fotografie průzračných fjordů a kouzelných zálivů. Cítila tehdy, jako by ji ta krajina vyzývala, jako nějaký známý, ale zapomenutý dům. Katharina měla prostší důvody. Ráda cestovala a chodila na túry, výpravy napříč oběma ostrovy v Tichém oceánu znamenaly pro ni ráj.

Uplynulo několik let, než se jim to konečně podařilo. Mohly zde zůstat tři měsíce a uprostřed německé zimy užívat krajiny svých snů… A zrovna teď provází její sny taková noční můra, která se neustále vrací. Přitom dosud neměla problémy se žádnými úzkostmi nebo zlými sny. Spíše naopak, matka jí vždy se smíchem říkala „moje rozvážná dceruška“ – a studiem medicíny se zcela vědomě rozhodla pro přírodní vědu. V medicíně jde o fakta, čísla a vzorce, ne o filozofování a mínění. Její kamarádka Katharina byla jiná. Studovala politiku a sociologii a mohla hovořit hodiny o jakékoli společenské teorii.

Další blesk osvítil stan, zlomek vteřiny nato probudil hlasitý úder hromu i Katharinu. S výkřikem se posadila.

„Co to bylo?“

Sina pokrčila rameny, byl to zbytečný pohyb, ve stanu byly vidět jen obrysy.

„Bouře na západním pobřeží, copak nás nevarovali?“

„Snad to do rána přejde,“ zamumlala ospale Katharina s nadějí v hlase.

„To určitě,“ ušklíbla se Sina. „Může to trvat také celý týden. Na druhém konci světa je možné všechno…“

Déšť jakoby v odpověď znovu zesílil a jeho bubnování do stanové celty bylo ohlušující. K tomu se přidal ještě další znepokojující zvuk. Sina napjatě naslouchala. Co to jen může být? Opatrně se posunula do přední části stanu a pootevřela zip, aby mohla posvítit baterkou ven do tmavé noci. Nebe jako by otevřelo všechna stavidla a zmáčená tráva ležela zemi. Nic nepřipomínalo krásnou krajinu předešlého večera. Nasbíraly trochu dřeva v okolí a udělaly si táborák, seděly u něj do noci a dívaly se na hvězdy. Teď nebylo ohniště skoro vidět. A potok se měnil v rozbouřenou řeku. Zdá se jí to, nebo je opravdu širší? Pak si všimla po obou stranách stanu stružek, kterými si voda probojovávala cestu k potoku. Šum byl stále hlasitější. Polekaně zapnula zip a otočila se ke Katharině.

„Jestli se nepletu, tak za pár minut budeme stanovat v korytě řeky.“ Snažila se, aby v jejím hlase nezazněla panika. Co nejklidněji pokračovala: „Co budeme dělat?“

Katharina své pocity skrývala hůř. „Jsi si jistá? Tak to musíme utéct, jinak se ve stanu utopíme!“

„Ale kam?“ zvažovala Sina. „Poslední přístřeší jsme viděly před několika hodinami. Silnice je sice docela blízko, ale na tomhle bohem zapomenutém místě teď sotva někdo pojede.“

Chvíli bylo ve stanu slyšet jen bubnování deště. Katharina si odkašlala. „Snad to stan vydrží. Počkáme, až se rozední, a pak se vydáme k silnici. Během dne třeba někdo pojede.“

Sina se snažila vzpomenout si na návod k použití stanu. Byla si jistá, že si ho přečetla – vždycky četla návody k použití. Dokonce i u toustovače. Její poslední přítel se jí kvůli tomu posmíval. Ale teď se to hodilo. „Netuším, jestli je opravdu pevný – ale do deseti centimetrů výšky budeme sedět jako v gumové vaně. A shora nás stan chrání před deštěm… Asi bude lepší zůstat uvnitř.“

V dalších minutách se k sobě tiskly uprostřed stanu a zkoušely, jestli se dovnitř nedostala voda. Ale prodavač v outdoorovém obchodě nesliboval žádné zázraky, když jí doporučoval stan „vhodný do každého počasí“. Zatím seděly v suchu a moc nemluvily. Byly příliš unavené a vystrašené. Vždy si na chvilku zdřímly, ale další úder hromu je probudil a znovu zkoumaly, zda se voda nedostala do stanu. Pak se začalo rozednívat a déšť zeslábl.

Sina se podívala před stan a musela se usmát, když uviděla, kde teď jejich přístřešek je. Stál uprostřed potoka, který už vůbec nebyl malý, bylo v něm vody po kotníky. Postavily si stan za keřem, který je teď chránil před nejsilnějším proudem. Obloha byla stále ještě šedivá a stanem cloumal ostrý vítr.

„Myslím, že nemá smysl dál čekat,“ rozhodla Sina. Sbalíme se a co nejrychleji odsud vypadneme někam do sucha.“ Katharina přikývla. „Oukej, možná bude na tom tvém suchém místě i trochu horké kávy…“

Večer nechaly batohy v předsíňce stanu, uvnitř už pro ně nebylo místo. Ale předsíňka nebyla tak odolná, jak teď ráno zjistily, a jejich zavazadla byla celá promočená a ztěžklá. Sina nechtěla ani pomyslet na to, že všechno prádlo a svetry jsou do poslední nitky nasáklé vodou. Jak jen přečkají další dny? Mlčky nacpaly do batohu i vlhké spacáky a sbalily stan. Pak si obuly na mokré nohy pohorky, oblékly si prodyšné pláštěnky a batohy hodily na záda. Katharina několikrát zaklela, bez ranní kávy byla prostě nesnesitelná. Sina šla krok za krokem a doufala v zázrak.

Když včera v zářícím slunci přecházely silnici, měla Sina pocit, že šly jen pár minut, než postavily stan. Nyní se však cesta táhla celou věčnost. Každou chvíli uklouzly na blátě, malé stružky se změnily v potoky, kluzké kameny neskýtaly žádnou jistotu. Alespoň že déšť zeslábl, už jen mrholilo.

„Podívej, auto!“ Katharina se zastavila. Několik metrů před nimi projelo malé červené auto a zmizelo v zatáčce. Došla k silnici. Sina se dívala za autem a povzdechla si.

„To byla pravděpodobně nejrušnější hodina dne, další auto pojede kolem až někdy večer…“ zasténala Katharina.

Nebuď taková pesimistka, chtěla odseknout Sina, ale vtom se červené auto objevilo znovu a zastavilo přímo před nimi. Otevřelo se okno a z něj vykoukla přívětivá tvář.

„Co k čertu děláte v divočině v tomhle počasí?“ zeptala se řidička, měla nápadně modré oči a blond vlasy svázané do ohonu.

„Včera bylo ještě krásně,“ bránila se Sina.

„A zítra bude zase svítit slunce, já vím.“ Žena se zasmála, bez váhání vystoupila z auta a otevřela kufr. „Vypadáte jako zmoklé myši. Navrhuju, abychom teď jely ke mně a pokusíme se vás nějak usušit.“

Za okamžik už seděly namačkané v malém autě. „Všechno vám tu promáčíme,“ omlouvala se Sina.

„To nevadí,“ prohodila žena vesele. „V téhle části světa je všechno někdy mokré. Zítra to zase uschne a do té doby zadní sedadla nepotřebuju.“ Na chvilku se otočila a pozorovala své hosty. „Odkud jste? Váš přízvuk jsem ještě neslyšela.“

„Z Německa. Jsme na Novém Zélandu čtrnáct dní a včera jsme se vydaly na cestu. Máme jednoduchý plán, chceme jít podél Mohikinui až k národnímu parku Kahurangi.“

„To jste si naplánovaly pěkný kus cesty,“ poznamenala žena a odbočila k malému, modře natřenému dřevěnému domku.

Pokynutím je pozvala dovnitř. „Buďte tu jako doma. Dveře jsou otevřené, v kuchyni najdete sušák a kávovar. Stan můžete pověsit v garáži.“

Ohlédla se na dívky, seděly tam bez pohnutí. „Co se děje? Musím teď do práce, popovídáme si večer.“

„Ale…“ Sina zalapala po dechu. „Vždyť nás vůbec neznáte.“

„Potřebujete přece nějaké suché místečko a já ho mám. To by snad mělo stačit, ne?“ Žena se znovu zasmála a Sina si všimla přívětivých vrásek kolem jejích očí. „Tak už konečně vystupte, nebo budu mít potíže se šéfem. Můžete si dopřát horkou koupel, ručníky jsou ve skříni.“

Sina a Katharina vystoupily váhavě z auta, z kufru vytáhly promočené batohy a zaraženě se dívaly, jak žena vycouvala na silnici a zmizela.

„To přece nemůžeme přijmout,“ mumlala Katharina.

Sina se podívala na jejich zavazadla, která stála v dešti na příjezdové cestě. Kolem nich se tvořila kaluž. „Obávám se, že nám nic jiného nezbývá, jestli chceme dneska spát v suchu.“

Vzala svůj batoh a vydala se ke dveřím domku. Opravdu nebyly zamčené a trochu skřípaly.

Za nimi se otevřela malá chodba, kde se válely zpřeházené domácí pantofle, zabahněné pohorky a ošlapané studentské sneakers. V šatně visely přes sebe pláštěnky, vlněné pláště a svetry. Sina šla dál do kuchyně. Světlé dřevo, velké okno a – jak žena slíbila – kávovar, pračka a sušička. Prostě ráj. Sina pokynula Katharině, aby šla za ní. „Pojď, tady si můžeme všechno usušit.“

Během dopoledne sušička zpracovala tři várky, kávovar tiše bublal a v garáži se sušil vypnutý stan. Sina si s požitkem dala horkou sprchu. „Něco takového se v Německu prostě nemůže stát, nebo snad jo? Vždyť ani nevíme, jak se naše dobrodějka jmenuje.“

Katharina ukázala na průkazku do knihovny, která visela na malém věšáčku. „Mary-Ann McAulisterová. Je jí třicet čtyři.“

Sina si oblékla suché džíny a vlhké vlasy si spletla do copu. „Měly bychom Mary-Ann uvařit něco k večeři. Sousedka nám určitě řekne, kde je nejbližší supermarket nebo nějaké centrum, aspoň se dozvíme, jak se to tu jmenuje.“

Katharina přikývla. „Dobrý nápad.“

O něco později už věděly, že dorazily do Seddonville. Centrum se nedalo minout. V malém obchodě měli od časopisů a cigaret až po zeleninu, vajíčka a maso prostě všechno. Sina s Katharinou se dohodly, že uvaří typický německý eintopf – jen místo hovězího masa použijí jehněčí. To udělalo velkou díru do jejich skrovného cestovního rozpočtu. K tomu ještě dvě láhve kvalitního bílého vína z Marlborough jako poděkování.

Spokojeně se vydaly s velkou taškou zpět, když vtom se Katharina náhle zastavila před malou výlohou. Zlatým písmem tu bylo napsáno „Starožitnosti“.

„Ráda bych se podívala, co tu mají. Jaké starožitnosti v zemi se stopadesátiletou historií.“ Katharina nemohla svou zvědavost skrýt.

Sina shovívavě přikývla. „Dobrá, koukneme se tam.“

Dveře do obchodu se se skřípotem otevřely a uvnitř svítily jen dvě žárovky. Katharina si klekla u jednoho šicího stroje. „To je úžasné, ten stroj je skoro sto let starý, ten sem museli přivézt osadníci!“

Zatímco Katharina nadšeně prohlížela pedál a hledala název firmy, rozhlížela se Sina dál. Otlučená umyvadla, emailované hrnce, křesla s ohmatanými područkami, sešlapané koberce. Krámek skrýval roztodivnou změť vzpomínek dávno zemřelých lidí. Na malém kulatém stole s intarzovanou deskou leželo několik alb vázaných v kůži. Sina zvědavě vzala jedno z nich do rukou a zalistovala v něm. Malé černobílé fotografie ze starých časů. Ženy s bílými zástěrami přes tmavé šaty, vlasy stažené do přísného uzlu. Muži s lopatami stáli na kamenné cestě a tvářili se tak vážně, jako by osud celého světa závisel na jejich práci. Sina zamyšleně položila album zpět na stolek a přejela rukou po koženém obalu zdobeném jednoduchými vlysy.

Náhle ji polekalo tiché zakašlání z tmavého kouta krámu. Z rozviklané židle se zvedla malá postava a vyšla na slabé světlo. Měla bílé, krátce zastřižené vlasy, tmavou tvář a hluboce posazené oči, které si Sinu zaujatě prohlížely. Sporá žena sama vypadala jako vystavený kus zboží, jako nějaká polynéská mumie. Sina nedokázala ani při nejlepší vůli odhadnout její věk. Aby unikla pronikavému mlčenlivému pohledu, vzala spontánně do ruky album a usmála se. „Tohle bych ráda koupila.“

Stařena přikývla, jako by s tímto prohlášením dopředu počítala. „Zajisté to chceš,“ řekla překvapivě silným mladistvým hlasem. „Vypadáš přesně jako ona!“

Sina si nebyla jistá, zde se nepřeslechla. „Jako ona?“

Stařena přesvědčivě přikývla. „Jako moje sestra!“

Sina zavrtěla hlavou. Sestra téhle malé ženy, která připomínala kus nepoddajné kůže, jí určitě nemůže být podobná. Sina nebyla tmavá. Měla blond vlasy se zlatavými odstíny a oči podle nálady světle zelené nebo světle modré. Pleť měla po dvou týdnech pobytu na Novém Zélandu lehce opálenou a na nose pár pih.

Stařena však trvala na svém. Uchopila Sinu pevně za bradu a otáčela jejím obličejem ve slabém světle. Její černé oči zkoumavě Sinu prohlížely. Sina měla na chvíli pocit, že ta žena může číst i její nejtajnější myšlenky. Pak vzala svými uzlovitými prsty Sinin cop. Znovu kývla, tentokrát důrazněji. „Přesně jako ona.“

Aby unikla této zjevně popletené ženě, udělala Sina několik kroků dozadu. „Myslím, že si mě s někým pletete. Jsem na Novém Zélandu poprvé a nemám tu žádné příbuzné.“ Přinutila se ke smíchu, který však i jejím uším zněl trochu ostře. „A kromě toho, nejste Maorka?“

„Já ano,“ přikývla stařena. „Ale moje sestra ne.“

Sina už měla dost pomateného žvanění staré Maorky. Ohlédla se po Katharině. Ta zjevně jejich rozhovoru nevěnovala pozornost a stále ještě si prohlížela starý šicí stroj. Sina jí položila ruku na rameno. „Pojď, už půjdeme,“ prohlásila.

Katharina slyšela v jejím hlase naléhavost. Vstala a oklepala si prach z kalhot. „Co se děje? Vždyť jsme si ještě všechno neprohlédly. Nezdá se ti to všechno tady úžasně vzrušující? Kdyby ty věci mohly mluvit…“

Sina zavrtěla hlavou a co možná nenápadně ukázala na majitelku obchodu, která naštěstí nešla k nim. „Ta stará bába mi tvrdí, že vypadám jako její sestra. Úplná blbost, je to Maorka…“

Katharina pokrčila rameny a otočila se ke dveřím. „Dobrá, tak pojďme k Mary-Ann a připravíme ten eintopf. Stejně už je pozdě…“

Sina spěšně otevřela dveře a vyběhla ze zaprášeného krámku. Zhluboka se nadechla. Najednou jí přítomnost staré ženy připadala svazující. Ale než se stačila nadechnout podruhé, zacinkal zvonek nade dveřmi malého krámku ještě jednou. Stará Maorka se objevila vedle ní a vyzývavě jí strčila album v kůži před obličej. „To si musíš vzít s sebou! Patří ti,“ prohlásila s vážnou tváří.

Sina zavrtěla hlavou. „Nic jsem přece nezaplatila, tak mně určitě nepatří.“

„Ale ano,“ naléhala stařena. „Nemusíš si ho kupovat, patří ti od začátku.“

Sina pohlédla bezmocně na Katharinu. „Řekni něco,“ zašeptala.

Katharina mávla odmítavě rukou. „Tak si to prostě vezmi. Třeba ti pak dá pokoj.“

Mluvila německy a Maorka jí tedy nemohla rozumět. Přesto kývla tak přesvědčivě, jako by rozuměla, co Katharina navrhla.

S povzdechem vzala Sina staré album do rukou. Kůže byla měkká a ohmataná.

Stará žena naposled spokojeně přikývla, otočila se a zmizela ve svém krámku, dřív než stačila Sina cokoli říct.

Sina hleděla zaraženě na album, které držela v rukou. Katharina jí ho vzala a trochu v něm zalistovala. „To je neuvěřitelné, ty staré fotografie. Když si člověk představí, jak se tu před sedmdesáti nebo osmdesáti léty žilo – muselo to být strašně primitivní.“

Sina se teď už nemohla na staré obrázky soustředit. „No jasně, a nikdo neví, proč mi ta babizna dala zrovna tohle album.“ Přesto ho znovu vzala do ruky.

Listovala v něm ještě trochu dál – a náhle se zarazila u jednoho snímku ze studia. Byla na něm vážná mladá žena, která se nepohnutě dívala do kamery, jednou rukou se opírala o židli a druhou měla položenou na břiše. Na sobě měla hezké šaty a vlasy umně vyčesané. Sina na chvíli znejistěla, měla pocit, jako by se země pod ní zhoupla. Obličej té ženy viděla nesčetněkrát – pokaždé, když se podívala do zrcadla, dívaly se na ni stejné oči a usmívaly stejné rty. Pod snímkem bylo napsáno pouze jméno: Ava. Žádný letopočet, žádná poznámka, kdo by tato žena měla být. Sina zavrtěla hlavou, jako by chtěla zahnat nějaký divný sen. To musí být náhoda, vrtošivý výsledek genové rulety, která se hraje při stvoření každého člověka. Rychle album znovu zaklapla.

Zastrčila ho do nákupní tašky a vydala se na cestu, aniž Katharině fotografii Avy ukázala. „Pojď, musíme uvařit jídlo pro Mary-Ann. Měly bychom to stihnout, než se vrátí domů.“

O půl hodiny později se už v útulném domku šířila vůně opékaného masa a zeleniny. Katharina prostřela stůl, ozdobila ho květinami ze zahrady a spokojeně si své dílo prohlížela. Právě včas, protože malý červený vůz, který je ráno zachránil před deštěm, odbočil na příjezdovou cestu. Mary-Ann vešla do domu a usmála se na své hosty. „Voní to báječně! Přesně o tom už hodinu sním…“

Sedly si společně k dřevěnému stolu. Když se konečně navzájem představily, naplnila Sina hluboké talíře z modré keramiky, do sklenic nalila vychlazené bílé víno a také se posadila. „Na naši báječnou zachránkyni! Bez tebe bychom ještě teď měly všechno mokré.“ Ukázala na okno. Už se stmívalo a chladný vítr rozhodně nikoho nevábil strávit noc ve stanu.

Mary-Ann jen mávla rukou. „To je přece samozřejmé. A když jste mě navíc tak odměnily…“

Sina se zvědavě rozhlédla. „Co vlastně děláš?“

Mary-Ann pokrčila rameny. „Nic zvláštního. Sedím v účtárně uhelného dolu. Klasické zaměstnání, které člověka příliš nenadchne ani mu nepřináší naplnění. Ale nesmím si stěžovat, tady na západním pobřeží moc práce není. Jediné, čeho je u nás spousta, jsou písečné blechy a tuleni.“

Všechny se zasmály.

„A co vás přivedlo na Nový Zéland? Co děláte, když zrovna nestanujete v suchém korytu řeky?“ podívala se Mary-Ann tázavě na své hosty.

„Já studuju medicínu,“ odpověděla Sina. „Příští rok končím, pak se musím postarat o praxi v nemocnici. Tenhle rok mám poslední šanci pořádně si užít prázdnin.“

„U mě je to skoro totéž,“ připojila se Katharina. „Studuju politiku a sociologii, tam na mě sice nečeká tvrdá práce jako v nemocnici, ale musím se hodně snažit, abych vůbec nějakou práci našla. Nedá se říct, že by lidstvo na politiky a sociology zrovna čekalo…“

Mary-Ann s porozuměním přikývla. „Myslím, že je to všude stejné. A co říkají rodiče na tuhle vaši dlouhou cestu?“

Katharina jen pokrčila rameny. „Jsou na takové věci u mě zvyklí. Od té doby, co jsem odmítla jít pracovat do banky, jsou mí rodiče přesvědčeni, že kráčím po špatné cestě.“

„Myslím, že moje rodiče těší, že nejsem přehnaně ctižádostivá,“ přiznala Sina.

Mary-Ann nalila znovu víno. „A co vaši přátelé?“

„Přátelé? Myslíš muži?“ Sina zavrtěla hlavou. „Tak ti v našem životě nejsou. Buď nemají zájem, nebo jsou už zadaní, anebo jsou prostě nudní.“

Mary-Ann se napila vína a ušklíbla se. „Nemyslete si, že tady je to jinak. Na tomhle pobřeží se navíc často vyskytne nějaký drzý přivandrovalec. A od toho je dobré držet se dál.“

Bylo už hodně pozdě, když šly konečně spát, po první láhvi vína následovala ještě jedna z ledničky paní domu – a všechny tři měly pocit, že se znají už léta.

Druhý den ráno zářilo slunce na obloze od rána, jako by se chtělo omluvit za své špatné chování v předešlých dvou dnech. Sina a Katharina objaly svou hostitelku. Vyměnily si adresy, v každém případě se chtěly ještě jednou setkat, než se vrátí do Německa. Ale teď musí pokračovat po západním pobřeží na jih, k velkým ledovcům a známým fjordům. Mary-Ann je odvezla na nejbližší křižovatku, kde měly lepší šanci stopnout nějaké auto. „Nenastupujte ale ke každému,“ varovala je. „I tady se najdou darebáci, kteří jen čekají, až jim padne do rukou bezbranná turistka.“

Sina ještě jednou zamávala a pak už zůstaly na silnici samy. Katharina si nasadila sluneční brýle a zasmála se: „Dobrodružství pokračuje!“

2.

„Jsme v polovině, ale co se týče peněz, utratily jsme mnohem víc než jen půlku,“ posteskla si Sina při pohledu do peněženky. „Obávám se, že si budeme muset tu a tam nějaké peníze vydělat. Dovolená stojí víc, než jsme si představovaly.“

„Ale dokázala by sis snad něco odříct? Ten let vrtulníkem nad ledovcem Františka Josefa? Plavbu na Milford Sound – a nebo tu výpravu? A co ty velryby, které jsme viděly u poloostrova Kaikoura?“ Katharině oči jen svítily při vzpomínce na ty nádherné zážitky posledních týdnů.

„To ne,“ souhlasila Sina. „Ale to nic nemění na tom, že teď musíme přibrzdit. Jinak strávíme poslední čtyři týdny před odletem mytím nádobí v Aucklandu.“

Kamarádky šly po štěrkové cestě, která vedla k osamělé osadě na poloostrově Banks Peninsula. Tráva byla od letního slunce zežloutlá, zatímco moře zářilo tyrkysovou barvou. „Fajn,“ souhlasila Katharina s nechutí.

„Ale napřed si uděláme ještě tuhle vyjížďku. Ta vypadá přece lákavě…“

V seznamu hostelů „Backpackers“, ve kterém hledají levné ubytování všichni baťůžkáři, našly prospekty „Port Levy Trecks“. To byla výprava na koních po pahorcích Banks Peninsula s nádhernými výhledy na moře a opuštěné zálivy.

Pak se před nimi objevil výběh, kde se v odpoledním slunci páslo asi pět nebo šest koní, aniž by si obou žen všimli. Jeden štíhlý vraník zvedl konečně hlavu a popošel k plotu. Katharina ho pohladila po nozdrách. „Nějakou práci si pak vždycky najdeme…“

Sina si povzdechla. Katharina měla neblahý sklon nebrat skutečnosti nijak moc vážně. K tomu patřil bohužel i odliv z jejího konta. Sina sama nevěděla, proč se nechala ráno při snídani zlákat na tuto výpravu. Je pravda, že obě v dětství strávily hodně volného času jízdou na koních, ale od jejího posledního výletu v sedle uplynulo skoro už deset let. Přesto teď jdou nahoru po příjezdové cestě k farmě Port Levy.

Katharina energicky zaklepala na dveře. Otevřela jim drobná žena s pážecím účesem a přísně si je měřila přes tmavé brýle. „Jste objednané?“

„Ne,“ začala Sina, „ale…“

Žena zavrtěla hlavou. „Mám tolik práce, že nevím, kde mi hlava stojí. Je mi líto, ale bez objednání nemohu žádnou vyjížďku uskutečnit!“ Omluvně se na ně usmála a chtěla dveře zase zavřít.

Katharina se však nedala. „Rády bychom vám pomohly. Umíme jezdit na koni, snad bychom mohly vést vaše výpravy.“

Sina zůstala stát s  otevřenou pusou. Jak může Katharina nabídnout něco tak šíleného? Její překvapení ještě vzrostlo, když žena znovu otevřela dveře a obě si je prohlížela od hlavy až k patě. „Vy umíte jezdit na koni?“ zeptala se. Nedůvěra v jejím hlase se nedala přeslechnout.

Katharina přikývla. „Od dětství.“

„Nemohu vám ale nic zaplatit, jen drobné kapesné, stravu a byt. Jestli vám to stačí…“ Podívala se na ně tázavě.

Katharina rázně přikývla, zatímco Sina jen doufala, že její koně nejsou žádní divocí mustangové, které je potřeba zkrotit. Jezdila doposud jen na mírných koních v jezdecké škole.

Žena ještě chvíli nerozhodně postávala ve dveřích, ale pak řekla: „Pojďte se mnou.“ Pokynula jim a odvedla je bez okolků k malé bílé chatě, která stála přímo u moře. Otevřela dveře a ukázala na palandu, vedle ní byl malý stůl s rádiem, které by se hodilo spíše do muzea. Zařízení doplňovala ještě malá lednička a rozviklaný kuchyňský kredenc. Vše bylo velmi prosté, ale čisté. A k tomu výhled z terasy, jaký nemohl být lepší ani v luxusním hotelu – stádo koní a malebná zátoka Pacifiku.

Majitelka jim ukázala ještě druhou chatu, která stála o kousek dál mezi křovím. „Tady najdete sprchu a můžete tu mýt nádobí. Nebo ho přineste ke mně do domu, tam mám myčku.“

Ještě jednou se na dívky podívala svýma světlýma očima. „Opravdu jste si jisté, že umíte jezdit na koni?“

Katharina přikývla. Sina se tvářila tak, aby její pochyby nebyly příliš zřejmé. Teprve teď žena vypadala přesvědčeně. Podala jim svou mozolnatou opálenou ruku. „Jmenuji se Caroline. Na farmě se můj muž stará o ovce a já o koně. Nabízíme různé vyjížďky: dopoledne, odpoledne, na západ slunce a podle přání i celodenní nebo několikadenní. Bude nejlepší, když s námi pojedete dnes večer na vyjížďku při západu slunce. Poznáte tak trasu i koně. Pak si promluvíme, jestli tu práci opravdu chcete.“

Ještě než si Sina mohla s Katharinou vážně promluvit, ocitla se s těžkým sedlem v ruce u jednoho statného hnědého valacha. Zdálo se, že se její přítomností nehodlá nechat rušit a dál podřimoval s napůl zavřenýma očima. Dala mu sedlo na hřbet – a v tu chvíli se rozpomněla na své zkušenosti z dětství. Posunula sedlo do správné polohy, pevně přitáhla sedlové řemeny a uzdu přetáhla Woodymu, tak se jmenoval, přes hlavu.

O něco později už řídila svého koně po úzké stezce, která vedla nad mořem dál po mysu. Vonělo tam suché jehličí, eukalypty a od moře chaluhy. Už po sto metrech se Sina cítila jistá v sedle, zavřela oči a chvíli si vychutnávala klid tohoto místa. Pak se nadšeně otočila ke Katharině, která seděla v sedle bílé klisny. „Jestli tu práci skutečně dostaneme, tak jsi to navlíkla geniálně!“

Slunce pomalu klesalo za kopce, když jeli po svahu zpět k farmě. Turisté, kteří si tuto vyjížďku objednali, byli veselí, ale na koni moc jezdit neuměli, takže byli vděčni, že jsou jejich koně trpěliví a dobromyslní.

Když sesedli, zmizeli rychle ve svých autech směrem na Christchurch, nejbližší větší město vzdálené odsud asi dvě hodiny jízdy.

Sina spolu s Katharinou pod kritickým zrakem Caroline uklidily sedla, utřely všem koním sedlovou krajinu od potu a vypustily je do výběhu za domem.

Caroline vypadala mnohem vlídněji. „Pojďte, najíte se s námi. Pak se domluvíme, co byste pro mě tady mohly dělat.“

Uvnitř farmářského domu stál velký dřevěný stůl přímo u velikého okna směřujícího k zálivu. Sýr, šunka, čerstvý chléb a mísa plná ovoce vypadaly po dlouhé vyjížďce velmi lákavě. Ještě než se Sina a Katharina posadily ke stolu, objevil se ve dveřích asi šedesátiletý muž s ošlehanou tváří. Překvapeně se na ně podíval.

„Děvčata mi budou pomáhat s koňmi a nechám je bydlet v chatě pro střihače ovcí,“ pospíšila si Caroline s vysvětlením. Muž se usmál. „Tak vás tady vítám. Caroline má v poslední době příliš mnoho práce.“ Podal jim svou velkou mozolnatou ruku. „Já jsem Tim.“

Posadili se společně ke stolu. Sina ukázala na okno. „Ten výhled prostě bere člověku dech! Postavil jste farmu sám?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Tim. „Bohužel ne. Tady v okolí Christchurch se vystěhovalci z Evropy usadili již dřív, tuhle farmu postavil jeden Skot před sto lety. Měl cit pro výhled do krajiny, to se mu musí nechat. Jeho vnuk byl z rodiny poslední, a když před deseti lety odešel do domova důchodců, tenhle krásný kus země mi prodal.“

„Jak je to tu velké?“ zeptala se Sina.

„Patří nám celý mys, asi pět tisíc ovcí a třicet koní.“ Pýcha v jeho hlase se nedala přeslechnout. „A to všechno stihnete ve dvou?“ vmísila se Katharina.

„Ano, ale v letních měsících jde podnikání s koňmi tak báječně, až už je toho trochu moc, přišly jste ve správnou chvíli.“

„Řekla vám Caroline, co byste měly dělat?“

„K tomu jsme se ještě nedostaly,“ zasmála se Caroline. „Ale je to prosté. Pomůžete mi přivést koně z výběhu, osedlat je, povedete část výprav a budete mi k ruce i s pohoštěním turistů tady na farmě.“

„To nebude problém. Co bychom dělaly přesně, myslím při tom pohoštění.“

„No, některé výpravy jsou spojené s barbecue. Grilujeme vlastní jehňata, k tomu je salát a vychlazené pivo a koláč jako zákusek. Japonci jsou tím nesmírně nadšeni, oceňují kvalitu domácí přípravy. Vy budete pomáhat při roznášení jídla, dbát, aby sklenice byly pořád plné, a nabízet jehněčí.“

„To vypadá jednoduše,“ řekla Katharina. „To umíme.“

„Počkat,“ zasmála se Caroline. „Je tu ještě jedna věc… Měly byste působit jako typické místní dívky. Turisté si přece objednali pravé ,kiwi experience’. A to by také měli dostat…“

„Pak budeme potřebovat několik soukromých hodin, abychom se naučily váš akcent, a bude to v suchu,“ rozzářila se Katharina.

Ještě jednou si potřásly rukama, aby smlouvu s novými zaměstnavateli zpečetily. Pak Tim dal ještě jednu rundu piva a o něco později večer byly obě mladé ženy znovu na malé verandě své chaty. Posadily se na staré židle, které pod nimi trochu vrzaly. Obloha byla posetá hvězdami, Jižní kříž jen zářil a srpek měsíce se odrážel ve vlnách Pacifiku.

„To je neuvěřitelné, jaké máme štěstí,“ vzdychla Sina. „O takovém místě jsem se neodvážila ani snít. Slyšela jsi, jak Caroline vyprávěla, že si tu v zálivu hrají delfíni? Nechci odtud nikdy pryč!“

Katharina se zasmála. „Nesmysl. Na pár týdnů snad, ale pak už by ti ta tvoje medicína chyběla. Nemůže z tebe být venkovanka napořád.“

Sina si musela si přiznat, že si nedovede představit život bez jakéhokoli stresu. Jediné, co jí na Novém Zélandu vadilo, byly její sny o tom rozzlobeném muži v dešti… Ale možná bude lepší, když se tady v Port Levy trochu uklidní.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1.

2.