Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2013 by Sheldon Family Limited Partnership, successor to the rights and interests of Sidney Sheldon

Translation © Petra Klůfová, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SIDNEY SHELDON’S THE TIDES OF MEMORY

přeložila Petra Klůfová

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-793-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-794-7 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Věnováno

Heather Hartzové

s láskou

Obsah

Prolog

První část

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Druhá část

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

Třetí část

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

Čtvrtá část

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

43.

Epilog

Poděkování

Prolog

„Přejete si ještě něco, paní ministryně?“

Alexia De Vereová se usmála. Ministryně. Ministryně vnitra. Podle ní dvě nejkrásnější slova anglického jazyka. Kromě ministerské předsedkyně, to dá rozum. Nejnovější superstar konzervativců se tiše zasmála. Všechno hezky popořadě.

„Ne, děkuji, Edwarde. Zavolám, pokud bych vás ještě potřebovala.“

Sir Edward Manning jen krátce přikývl a vyšel z kanceláře. Nejvyšší státní úředník – ředitel personálního odboru jejího ministerstva –, čerstvý šedesátník, představoval baštu parlamentního systému. Byl vysoký, prošedivělý a chodil vzpřímeně jako ukazovátko. Sir Edward měl v nadcházejících měsících působit vedle Alexie De Vereové coby rádce, učitel a zkušený průvodce labyrintem fungování ministerstva vnitra. Ale právě teď, v prvních hodinách po převzetí úřadu, chtěla Alexia De Vereová zůstat o samotě. Toužila si tu sladkou chuť vítězství vychutnat bez publika. Zkrátka jen tak se v klidu opájet vědomím moci.

Koneckonců, tvrdě si ji vydřela.

Zvedla se od psacího stolu a začala přecházet po své nové pracovně, prostorné vzdušné místnosti v horním patře jedné z gotických věží Westminsterského paláce. Zařízení vynikalo spíš praktičností než okázalostí. U jedné stěny stály dvě shodné a šeredné hnědé pohovky (ty rozhodně půjdou pryč) a u protější jednoduchý psací stůl s židlí a knihovna přecpaná zaprášenými, nikdy nepřečtenými svazky politické historie. Ale všechno tohle bylo zapomenuto v okamžiku, kdy člověk pohlédl ven. Okna sahající od podlahy až ke stropu nabízela panoramatickou vyhlídku na Londýn od věží Canary Wharf na východní straně až k luxusním sídlům ve čtvrti Chelsea na západě. Tento úchvatný výhled znamenal jedno. Jedno jediné.

Moc.

A všechna ta moc patřila jí. Alexii De Vereové.

Jsem ministryně vnitra Velké Británie. Jsem druhý nejvýznamnější člen vlády Jejího Veličenstva.

Jak jsem to dokázala? Jak se jí z funkce první náměstkyně ministra pro vězeňství, v níž si navíc vysloužila značnou neoblíbenost, povedlo přeskočit takovou spoustu významnějších kandidátů a dostat se až sem? Chudák Kevin Lomax na ministerstvu obchodu a průmyslu teď nejspíš vzteky plive žluté, od kávy flekaté zuby. Ta představa Alexii De Vereovou doslova zahřála. Povýšenecká fosilie. Mě odepsal už před lety, ale kdo se směje naposled?

Alexii De Vereovou v tisku odjakživa lynčovali kvůli jejímu bohatství, aristokratickému původu a odtrženosti od řadových voličů, bulvár jí dokonce označil za novou Železnou lady. Návrh vězeňského zákona připravený Alexií De Vereovou napadali poslanci z obou stran parlamentu jako „bezcitný“ a „brutální“. Tresty bez možnosti podmínečného propuštění fungují nejvýš tak v Americe, zemi tak barbarské, že ještě nezrušila trest smrti, ale tady, v civilizované Velké Británii, jsou nepřijatelné!

Aspoň tak to všichni tvrdili. Ale když došlo na lámání chleba, stejně ten zákon odsouhlasili.

Zbabělci. Zbabělá a pokrytecká cháska!

Alexia De Vereová dobře věděla, že zmíněný zákon se zasloužil o její všeobecnou neoblíbenost – u kolegů, sdělovacích prostředků, voličů z nízkopříjmové skupiny. O to víc ji i všechny ostatní zaskočilo, když zrovna ji předseda vlády Henry Whitman jmenoval ministryní vnitra. Ale nijak si tím nelámala hlavu. Prostě Henry Whitman vybral ji a jmenoval. A v konečném důsledku na ničem ostatním nezáleželo.

Alexia sáhla do krabičky a vytáhla štůsek rodinných fotografií. Dávala si záležet, aby práci a rodinu nikdy nesměšovala, ale v současné době se ve vysokých funkcích nosila okázalá emocionalita, takže fotografie dětí vystavené na psacím stole byly téměř povinné.

Na první z nich byla Roxie v osmnácti, plavovlasou hlavu ve smíchu zakloněnou. Och bože, Alexii se po tom smíchu tolik stýskalo! Fotografie samozřejmě vznikla ještě před nehodou.

Nehoda. Alexii De Vereové se hnusil ten eufemistický výraz pro dceřin sebevražedný pokus, skok ze třetího patra, po kterém Roxie zůstala doživotně upoutaná na vozík. Alexia odjakživa zastávala názor, že věci se mají nazývat pravým jménem, ovšem její manžel Teddy si to prosadil. Drahoušek Teddy. Odjakživa měl měkké srdce.

Vedle dceřina snímku Alexia s úsměvem postavila rámeček s manželovou fotografií. Žádný Adonis, prostě plešatící břicháč ve středním věku a s trvale ruměnými tvářemi. Teddy De Vere se dobrácky usmíval do objektivu jako roztomilý medvídek.

Bez něho by se Alexiin život vyvíjel úplně jinak. Byla jeho velkým, neuvěřitelně vděčným dlužníkem.

Teddy De Vere nebyl pochopitelně jediný, komu Alexia vděčila za svou hvězdnou kariéru. Ještě tu byl Henry Whitman, nový konzervativní ministerský předseda a Alexiin samozvaný politický rádce. A kromě něho kdesi daleko, předaleko odtud, existoval ještě jeden muž. Dobrý muž. Muž, který jí pomohl.

Ale na něj Alexia myslet nesmí. Ne teď. Ne dnes.

Dnešek si vyhradila na radost z vítězství a oslavy. Na lítost jí nezbýval čas.

A na třetí fotografii byl Alexiin syn Michael. Až k zbláznění krásný mladík s černými kučerami, s očima šedýma jako břidlice a rošťáckým úsměvem, nad nímž tála ženská srdce v okruhu sta kroků. Občas si Alexia říkala, že Michael je jediný člověk na světě, který v ní vyvolává naprosto bezpodmínečnou lásku. Správně by do té kategorie měla spadat i Roxie, ale po tom všem, co se mezi nimi odehrálo, se vztah matky a dcery nenávratně poškodil.

Po fotografiích přišla na řadu blahopřání, jež nepřetržitě přicházela od chvíle, kdy se před dvěma dny veřejnost dozvěděla o Alexiině šokujícím jmenování do funkce. Šlo převážně o nudné firemní gratulace od lobbistů či fanoušků z řad voličů. Většinou to byla přání s fotkami bouchajícího šampaňského nebo kýčovitých květinových zátiší. Ovšem jedna z gratulací rázem upoutala Alexiinu pozornost. Na pozadí britské vlajky se řvavě leskla zlatě vyražená slova JSI SUPÉÉÉR! A uvnitř přeložené kartičky stálo:

Blahopřeju, miláčku Alexie! To je BOMBA! Jsem na tebe tak PYŠNÁ! Líbá Lucy!!! xxx

Alexia De Vereová se zazubila. Kamarádek měla už od dětství pramálo a Lucy Meyerová byla vlastně výjimka potvrzující pravidlo. Sousedka z Martha’s Vineyard, kde De Vereovi vlastnili letní dům. Teddy se do ostrova zamiloval už během studií na Harvard Business School. Lucy Meyerová byla pro Alexii jako sestra. Klasická hospodyňka, i když z horních vrstev, a typická Američanka. Typ ženy, která své e-maily zahlcuje vykřičníky a nad „i“ místo tečky dělá kroužek. Střídavě mateřská a dětinská. Tvrzení, že Lucy Meyerová a Alexia De Vereová mají pramálo společného, by bylo stejně málo výstižné jako konstatování, že Izrael a Palestina se spolu občas poškorpí. A přesto jejich přátelství, ukuté během bezpočtu nádherných letních pobytů na Martha’s Vineyard, přežilo všechny vzestupy i pády Alexiiny bláznivé politické kariéry.

Alexia se zastavila u okna a shlížela na Temži. Řeka z výšky vypadala vlídně a majestátně, mírně plynoucí stříbrná stužka, jež se proplétala velkoměstem. Ale pod hladinou, jak Alexia dobře věděla, hrozí vražedné proudy. Dokonce i dnes, ve svých devětapadesáti a na vrcholu kariéry, se Alexia nedokázala na vodu zadívat a nezachvět se přitom zlověstným tušením. Nervózně zatočila snubním prstenem.

Jak snadno může člověk o všechno přijít! O moc, štěstí, dokonce i o vlastní život! Stačí jediný okamžik, jediná sekunda nepozornosti. A všechno je rázem pryč.

Telefon hlasitě zabzučel.

„Omlouvám se za vyrušení, paní ministryně, ale na lince jedna mám Downing Street deset. Předpokládám, že hovor ministerského předsedy přijmete?“

Alexia De Vereová potřásla hlavou, aby přízraky minulosti zahnala co nejrychleji.

„Samozřejmě, Edwarde. Spojte mě.“

Na jih od řeky v Magiině restauraci, sotva kilometr od přepychové westminsterské pracovny Alexie De Vereové, ale jakoby v jiném vesmíru, seděl Gilbert Drake a hrbil se nad talířem vajíček a fazolí. Typický britský bufáč s okny ulepenými mastným vzduchem a s popraskaným linem na podlaze byl oblíbeným zapadákem taxikářů a stavebních dělníků, kteří se tu zastavovali cestou za prací do bohatších čtvrtí na opačném břehu řeku. Gilbert Drake patřil ke štamgastům. Většinou byl po ránu řečný a samý vtípek. Dnes ne. Civěl na fotografii v novinách, jako by viděl přízrak, a svíral si spánky rukama.

To se mu jenom zdá.

Copak je to možné?

Ta mrcha Alexia De Vereová se usmívala do fotoaparátu, zatímco si tiskla ruku s ministerským předsedou. Gilbert Drake na ten obličej do smrti nezapomene. Pyšná vyčnívající brada, pohrdavě zvlněné rty, chladný ocelový třpyt modrých očí, hezkých, prázdných a bezcitných jako oči panenky. Popisek pod fotografií oznamoval, že nová britská ministryně vnitra se ujala funkce.

Gilbert Drake při čtení článku prožíval bolest, jako by si škrábal čerstvý strup, ale silou vůle se přiměl dočíst až do konce.

Na včerejší schůzce, jež zaskočila řadu osob ve Westminsterském paláci a převezla sdělovací prostředky i sázkové kanceláře, ministerský předseda jmenoval první náměstkyni ministra pro vězeňství Alexii De Vereovou novou ministryní vnitra. Ministerský předseda Henry Whitman se o paní De Vereové vyjádřil jako o „hvězdě“ a „klíčové osobě“ své obnovené vlády. Kevin Lomax, ministr pro průmysl a obchod a po rezignaci Humphreyho Crewea údajně nejžhavější kandidát na funkci ministra vnitra, sdělil reportérům, že jmenováním paní De Vereové „je nadšen“ a „nesmírně se těší“ na spolupráci s ní.

Gilbert Drake zhnuseně složil noviny.

Jeho nejlepší přítel Sandžaj Patel byl po smrti vinou právě téhle mrchy. Sandžaj, který Gilberta chránil ve škole před šikanou a později se s ním zapojil do projektu sociálního bydlení. Sandžaj, který celý život dřel, aby nakrmil rodinu, a všem životním prohrám čelil s úsměvem. Sandžaj, který neprávem skončil ve vězení, protože policie na něho ušila falešné obvinění jen kvůli tomu, že se snažil vlastnímu bratranci pomoci, aby se vyhnul vyšetřování. Sandžaj byl mrtvý. Zato ta svině, ta predátorka Alexia De Vereová, dosáhla hvězdné kariéry a obdivu celého Londýna.

Nad tímhle se nedá mávnout rukou. Gilbert Drake to nestrpí.

Radovat se bude spravedlivý, až uzří tu pomstu, omyje si nohy v krvi svévolníka.

Maggie, jmenovkyně majitelky podniku, dolila Gilbertovi čaj. „Dojez to, Gile. Vajíčka začínají stydnout.“

Gilbert Drake ji nevnímal.

Slyšel jen hlas svého kamaráda Sandžaje Patela, žadonícího o pomstu.

Charlotte Whitmanová, manželka ministerského předsedy, se překulila v posteli a pohladila manžela po hrudi. Byly čtyři ráno, ale Henry nespal, civěl do stropu s výrazem vězně, kterého mají za chvíli odvést před popravčí četu.

„Co je, Henry? Trápí tě něco?“

Henry Whitman položil dlaň na manželčinu ruku.

„Ale nic. Jen dneska nemůžu pořádně spát. Promiň, jestli jsem tě probudil.“

„Svěřil by ses mi, kdybys měl nějaký problém, viď?“

„Drahá Charlotte,“ přivinul ji k sobě. „Jsem ministerský předseda. Celý můj život tvoří problémy, kam až dohlédneš.“

„Vždyť víš, jak to myslím. Myslela jsem vážný problém. Něco, co bys nedokázal zvládnout sám.“

„Jsem v pohodě, miláčku, přísahám. Zkus ještě usnout.“

Po chvíli Charlotte Whitmanová tvrdě usnula. Henry se na ni díval a v uších mu nepřestávala znít její slova: Něco, co bys nedokázal zvládnout sám.

Díky němu se obličej Alexie De Vereové ocitl na přední stránce všech deníků. Dohadů kolem jejího jmenování se vynořilo bezpočet, ale nikdo nic určitého nevěděl. Nikdo, s výjimkou Henryho Whitmana. Teď už je každopádně pozdě. Jmenování do funkce proběhlo. Bylo dokonáno.

Nový ministerský předseda Velké Británie bděl až do rozednění a předem s tím byl smířený.

Nemají pokoj svévolníci.

První část

1.

Kennebunkport, Maine, 1973

Billy Hamlin se díval za sedmi chlapci v plavkách, kteří s jekotem běželi k vodě, a pocítil prudký příval štěstí. Děti nebyly jediné, kdo miloval léto v táboře Camp Williams.

Billy měl sakra kliku, že tu práci dostal. Většinu táborových instruktorů tvořili studenti prestižních univerzit na severovýchodě Spojených států v „pauze“ od ukončení studia koleje do nástupu na Harvard a další přestupní stanice k hvězdné kariéře. Případně jejich ženská verze, barbínky a svůdnice, jež tu utloukaly čas mezi promocí a učily plavat roztomilé synáčky newyorské elity. Billy Hamlin sem nezapadal. Jeho otec byl tesař, který tu loni na podzim přistavěl pár nových chat a vysloužil si za to dostatečné uznání, aby u majitelky tábora domluvil letní brigádu pro syna.

„Poznáš se tam se zajímavými lidmi,“ sliboval mu Jeff Hamlin. „S pracháči. Mohli by pro tebe být užiteční. Uděláš si kontakty.“

Billyho táta na kontakty odjakživa věřil. Bylo však záhadou, jak a proč by léto strávené bratříčkováním se zhýčkanými bankéřskými synky pomohlo jeho milému, v podstatě nekvalifikovanému chlapci bez velkých ambicí. Tedy ne že by si Billy stěžoval. Ve dne měl za úkol poflakovat se po pláži a různě šaškovat s bandou prima mrňousů, prostě pohoda. No a o večerech se v Camp Williams našlo víc volně dostupných drog, chlastu a, jak by řekla jeho babička, „rozhoďnožek“ než v neworleanském bordelu. Devatenáctiletý Billy Hamlin toho v devatenácti moc neuměl, ale na paření byl mistr.

„Billy! Billy! Poď fi f náma hrát pfehazovanou!“

Z vody na něj mával Graydon Hammond, sedmiletý klučík s kostnatými koleny, o jehož šišlání se zasloužilo přinejmenším pět chybějících horních zubů. V dospělosti zdědí většinový podíl akcií v Hammond Black, malé investiční bance, jež měla vyšší hodnotu než většina malých afrických států. Mávání na lidi, aby ihned vyplnili jeho rozkaz, zabere převážnou část Graydonovy budoucnosti. Ale momentálně byl tak slaďoučký a bezprostřední, že se mu nedalo odolat.

„Graydone, nech Billyho na pokoji. Dneska má volné odpoledne. Na přehazovanou si s vámi zahraju já.“

Toni Gillettiová, jednoznačně nejpřitažlivější ze všech táborových instruktorek, měla nad Graydonovou skupinkou dozor. Billy se díval za Toni pádící k příboji, tělo v bílých minibikinách skvostné jak modelka z Playboye, a zahanbeně si uvědomil, že v plavkách od Fred Perry se mu probudila erekce. Neměl na vybranou a musel ihned do vody, aby oceán využil jako fíkový list.

Billy po Toni Gillettiové šílel stejně jako všichni muži v táboře, ovšem na rozdíl od všech ostatních chlapců ji měl navíc rád. Vyspali se spolu jen jednou, hned první noc tady, a třebaže se Billymu od té doby nepovedlo Toni přemluvit k repríze, byl si jistý, že se jí to líbilo a že ho má taky ráda. Podobně jako Billy i ona byla trochu outsider. Ne snad že by pocházela z dělnické rodiny. Její otec vlastnil řetězec výnosných outletů s elektronikou, jež se táhly po celém východním pobřeží. Ale nebyla ani namyšlená, ani rozmazlená prvačka z Wellesley nebo Vassar College. Toni Gillettiová byla divoška, potížistka s dobrodružnou povahou a slabostí pro kokain a nevhodné milence, a to všechno ji doma v Connecticutu zatáhlo do proklatě hlubokých sraček. Šuškalo se, že jen o fous unikla vězení za zneužití kreditní karty, protože její otec Theodore Gilletti uplatil soudce a místnímu country klubu věnoval sedmimístnou částku na nový bar a sprchy. Toni údajně ukradla sousedům zlatou kreditku AmEx, aby svému tehdejšímu milenci, jinak dealerovi, mohla zabezpečit životní úroveň, na jakou si navykl. Gillettiovi, stejně jako Billyho otec považovali Camp Williams za možná poslední šanci, kde by jejich ratolesti získaly „kontakty“, jež by jim zajistily lepší budoucnost: v případě Toni manželství se slušným bílým mládencem z dobré rodiny, ideálně s diplomem z Harvardu.

Toni dodržela aspoň polovinu dohody s rodiči a v táboře se svědomitě vyspala s každým absolventem Harvardu, který nebyl úplná fyzická zrůda. Nakonec se rozhodla pro Charlese Braemar Murphyho, nejbohatšího, nejpohlednějšího a podle Billyho názoru nejodpornějšího hnusáka ze všech. Charles trávil dnešní den na jachtě svých rodičů. Braemar Murphyovi se tady „zastavili“ cestou do East Hamptonu a paní Kramerová, šéfka Camp Williams, dala Charlesovi celodenní volno. Bylo k vzteku, jak té prachaté mládeži nadržovala. Ale každý mrak má svůj stříbrný okraj. Charlesova nepřítomnost nabídla Billymu báječnou šanci nerušeně rozehrát flirt s Toni. Snažil se ji přesvědčit, že druhá vášnivá noc s ním by ji bavila nesrovnatelně víc než společnost nafrněného snobského nápadníka.

Předem mu bylo jasné, že má šanci. Toni byla samorost se sexuálním apetytem divoké kočky. Před pár dny vyjela po Billym přímo před Charlesem, což byl dost šok. Tou neomaleností se snažila Charlese donutit, aby žárlil. To se jí povedlo. Později Billy zaslechl, jak Charles Braemar vyslýchá Cassandru Draytonovou, další z děvčat, o kterých se vědělo, že Billymu vlezly do postele. Co ty holky na Billym vidí?

„Co vy ženský na Hamlinovi máte, že si za ním můžete nohy uběhat?“ vrčel Charles dopáleně.

Cassandra se líbezně usmála. „Chceš to v centimetrech nebo decimetrech?“

„Prokristapána, je to akorát zasranej tesař!“ pěnil Charles vzteky.

„To byl Ježíš taky, broučku. A vůbec, tesařinu dělá jeho táta. Billy se specializuje na šukání. A božínku, že se v tom vyzná!“

Chvála z úst Cassandry Draytonové udělala Billymu dobře, jenže Toni Gillettiová ještě nedala Billymu druhou šanci, i když s ní flirtoval jako o závod. A čím déle odolávala, tím víc ji Billy chtěl.

Ještě nepotkal děvče jako Toni. Jednak se uměla báječně odvázat v posteli, ale navíc byla i zábavná a vtipná a taky geniální imitátorka a rozená herečka. Když napodobovala paní Kramerovou, stárnoucí majitelku tábora, ostatní instruktoři brečeli smíchy. Toni měla koule. Mnohem větší koule než Billy, přestože ty jeho Cassandra docela mile ocenila. Pro Charlese Braemar Murphyho představovala Toni Gillettiová trofej, bezvadnou hračku na léto. Ovšem pro Billyho Hamlina znamenala všechno. Nepřiznal by to ani na mučidlech, ale byl po uši zamilovaný. A odhodlaný nejenom Toni znovu svést, ale taky se s ní oženit.

Toni se dívala, jak Billy skočil do vody. Páni, to je tělo! Zbožňovala, jak se mu na širokých zádech vlnily svaly a silnými pažemi hladce protíná vodu jako dvě turecké šavle hedvábí. Charles Braemar byl pohledný konzervativním, čistě řezaným stylem, neměl však ani špetku Billyho živočišné smyslnosti, nic z jeho samčího magnetismu, dravčího erotického lačnění, jež Billymu prýštilo z pórů jako pot.

Charles měl zase tu výhodu, že vlastnil svěřenecký fond obrovský jako Kanada. S každým dalším dnem bylo pro Toni složitější se rozhodnout, kterého z těch dvou chce víc. Boha lásky Adonise? Nebo táborovou verzi zazobaného krále Krésa?

Včera večer snila o Billym, zatímco se s ní Charles miloval. Ležela na kašmírové přikrývce a Charles jí svědomitě pumpoval na těle, v pozadí Todd Rundgren zpíval Hello, It’s Me, což je příšernost, ale Charles si prosadil, že dotáhne svůj přenosný osmistopý kazeťák „na navození atmosféry“. Toni při sexu s Charlesem toužebně vzpomínala, jaké to bylo ve svěráku Billyho mocných svalnatých stehen. Pokud ji nepřestane tak zuřivě pronásledovat, bude mu prostě muset podlehnout. Zůstat věrná neschopnému milenci Charlesovi, to by Toni Gillettiová dokázala asi stejně úspěšně, jako by se lvice donutila k vegetariánství. Sex s Billym byl fakt třída a ona potřebovala čerstvé maso.

„No tak, Toni! Ty máš pfeci hrát! Zkuf chytit můj míč!“

Graydon Hammond k ní prosebně vzhlížel. Jednou paží objímal útlá ramínka Nicholase Handemeyera, dalšího rozkošného sedmiletého broučka a dědice velkolepých nemovitostí v Maine. Tmavovlasého Graydona a andělského blonďáčka Nicholase měli v táboře v Camp Williams všichni upřímně rádi. A Toni navzdory svému pečlivě pěstovanému chování zlobivé holky byla jako vedoucí oblíbená a přirozeně mateřská. Její matku natolik vytížilo nakupování a utrácení manželových peněz, že kdybyste jí ukázali tři dívky vedle sebe, musela by mít proklatou kliku, aby vybrala vlastní dceru. I přes bídný rodičovský vzor Toni milovala mrňousky a jejich společnost ji nesmírně bavila. Děti byly legrační, živé, láskyplné. A především nikoho nesoudily. Právě tuhle jejich vlastnost měla Toni nejradši.

Ovšem dnes ji deptala kocovina a nutně potřebovala lajnu koksu, takže by se v pohodě obešla bez křiku a vyptávání a nekonečného ohmatávání lepivými dětskými packami.

„Snažím se, Graydone, víš?“ Zavrčení vyznělo hůř, než Toni chtěla. „Házej znovu.“

„Pomůžu ti, jo?“

Vedle Toni se objevil Billy Hamlin, hlavu s připláclou blond čupřinou vystrčil z křišťálově čisté vody jako vydra. Zvedl rozhihňaného Graydona a Nicholase do výšky a každého pod jednou paží odnesl na mělčinu, rozdělil všechny kluky na dvě družstva a odstartoval hru. Po pár minutách k němu připlavala Toni a chytila míč, přičemž se nahou paží otřela o Billyho. Ten lehounký náznak fyzického kontaktu byl elektrizující.

„Díky,“ usmála se. „Ale běž se někam bavit. Týdně máš jenom půldenní volno a nevěřím, že ho chceš zabít zrovna s mou bandou.“

„Jo, máš pravdu.“ Billy nestydatě očumoval její prsa. „Něco ti navrhnu. Uděláme dohodu.“

„Dohodu?“

„Jasně. Jestli do patnácti minut najdu sladkovodní perlu, tak zítřejší noc přespíš u mě.“

Toni vyprskla smíchy. Billyho dvoření jí lichotilo. „Za celý měsíc jsi našel jenom tři perly. Těžko narazíš na další zrovna v příští čtvrthodině.“

„Přesně tak. Je to beznadějný. Tak proč by sis se mnou neplácla?“

„Ty víš proč.“

Toni se ohlédla ke kotvišti, kde se v odpoledním slunci leskla Celeste, jachta rodiny Braemar Murphyových.

„Hele, no tak. Trochu se odvaž,“ popíchl ji Billy. „Přiznej si, že s ním je nuda. A navíc, copak jsi sama neřekla, že jen těžko najdu perlu za čtvrt hodiny?“

„Ale co když jo?“

Billy objal Toni kolem pasu a přiblížil se k ní rty tak blízko, až se jí téměř dotýkal. „Pokud jo, je to osud. Bylo by nám souzeno být spolu. Platí?“

Zazubila se. „Fajn, platí. Ale perla musí být velká nejmíň jako hrášek.“

„Hrášek? Hele, nepřeháníš to trochu? To je nemožný!“

„Hrášek. A teď zmiz! Musím se soustředit na přehazovanou!“

Billy odplaval do hlubší vody a přitom v zubech svíral nůž na otvírání škeblí jako pirát dýku. Párkrát zmizel pod vodou a pokaždé se vynořil s velkou ústřicí a vždy ji nožem okázale rozpáčil, ale bez úspěchu. Pokaždé se pak dramaticky chytil za srdce a zhroutil se vody, aby Toni pobavil.

Během pár minut se na pláži shlukl dav čumilů a stále přicházeli další a další zvědavci. Mladík byl skvělý plavec a předváděl zábavné divadýlko.

Toni Gillettiová usoudila, že Billy je zábavný, ale začíná se chovat až moc namyšleně. Odvrátila se a zabrala se do hry s malými kluky. Všechny Billyho kousky záměrně a okázale ignorovala.

Charles Braemar Murphy se cítil skvěle. K obědu si na jachtě svých rodičů dal chutné čerstvé humry a spláchl je několika sklenkami kvalitního chablis. Otec mu odsouhlasil vyšší kapesné. A Toni slíbila, že dnes si do postele vezme jeho dárek, saténové kalhotky bez rozkroku. Už jen při té představě měl od rána téměř trvalou erekci.

Charles se na horní palubě rozvalil na lehátko a užíval si sílící sebevědomí. Musím jí toho plebejského chcípáka vyhnat z hlavy. To dá rozum, že Billy jede po Toni. Za ní pálí každý. Ale pro mě nepředstavuje sebemenší hrozbu. Už si to s ním zkusila a odkopla ho.

Toni teď bude na pláži s bandou svých malých svěřenců budovat hrady z písku.

Překvapím ji, rozhodl se Charles nečekaně. Dovezu jí jahody polité čokoládou, které tu máme v lednici. Holky jsou z podobně romantických hloupůstek celé pryč. A dnes v noci mu bude v posteli ještě vděčnější než obvykle.

Velitelsky luskl prsty na nejbližšího muže z posádky.

„Připrav mi jeden z člunů. Zajedu si na břeh.“

Chlapce už přestala bavit hra na přehazovanou a ve stínu pátrali po krabích klepetech. Z pláže se ozvalo sborové vyjeknutí a Toni se zvědavě ohlédla.

Panebože! Ten idiot!

Billy odplaval daleko za bariéru, která oddělovala prostor pro plavce a kotviště. U břehu kotvily tři velké jachty a mezi nimi a pobřežím se pohupoval houf menších člunů. Osamělý plavec v tak hustém provozu byl skoro neviditelný. Lovit škeble právě tam byl nesmyslný hazard.

Toni začala na Billyho zběsile mávat, aby okamžitě připlaval nazpátek. „Vrať se!“ hulákala do větru. „Vždyť tě tam zabijou!“

Billy si přidržel dlaň u ucha na znamení, že neslyší. Toni nechala kluky na břehu, plavala pár metrů dál do moře a opět houkla: „Plav zpátky, ať tě někdo nesrazí!“

Billy se ohlédl přes rameno. Od nejbližší jachty ho dělilo nejméně padesát metrů.

„To je v pohodě!“ křikl na Toni.

„To není v pohodě! Nebuď idiot!“

„Ještě dvakrát se potopím.“

„Billy, ne!“

Ale už bylo pozdě. Mladík ladně švihl nohama a opět zmizel ve vlnách. Z pláže se znovu ozval potlesk a obdivné výkřiky.

Toni si skousla ret a úzkostlivě čekala, až se Billy opět vynoří. Uběhlo deset sekund, pak dvacet, třicet.

Och, Ježíši! Co se stalo? Uhodil se do hlavy? V životě jsem neměla na tu hloupou sázku kývnout a ještě ho v takových hloupostech podporovat! Přece vím, jak je Billy zbrklý. Stejně jako já.

Náhle se objevil, vystřelil nad modrou hladinu jako rozdováděný delfín a mával obří ústřicí. Diváci na břehu provolávali slávu a výskali nadšením. Billy nožem škebli rozpáčil a za ještě většího potlesku vytáhl perlu. Na Toni však jen smutně zavrtěl hlavou.

„Je moc malá. Moje princezna potřebuje hrášek.“

„Nech toho!“ vřískla Toni naštvaně. Ta hra jí už vůbec nepřipadala zábavná. Copak ti idioti na břehu nevidí, jak to je nebezpečné? „Okamžitě plav zpátky, Billy! Myslím to vážně.“

Billy jen vrtěl hlavou. „Ještě mám dvě minuty!“ Zhluboka se nadechl a opět zmizel.

„Co kdybych člun řídil já, pane? Mohl byste odpočívat.“

Daniel Gray byl zkušený lodník, už dvacet let pracoval jako člen posádky na jachtách zazobanců. Braemar Murphyovi nebyli o nic lepší ani horší než většina rodin, pro které pracoval předtím. Zato jejich syn Charles byl nafrněný hajzlík. Teď na něm bylo vidět, že pil, a rozhodně by neměl zůstat sám u kormidla tak drahé hračky, jako byl člun z vybavení jachty Celeste.

„Jsem dokonale odpočinutý, díky,“ protáhl Charles Braemar Murphy samolibě. „Jenom mi doneste ty jahody a šampaňské, o které už jsem žádal, a máti vyřiďte, že se vrátím tak za dvě hodinky.“

„Jak si přejete, pane.“

Prostě dement. Jen doufám, že najede na břeh a příštích deset let bude vydělávat na škodu, kterou tím papínkovi způsobí.

Billy Hamlin se vynořil až po pětačtyřiceti sekundách. Zřejmě to všechno pořád považoval za náramnou legraci, protože během okamžiku znovu zmizel pod vodou.

Rozzuřená Toni se odvrátila. Nepřichází v úvahu, že by s ním po tomhle výstupu strávila noc, i kdyby ta perla byla sebevětší a i když Billy má vážně pořádnou výbavičku. Zatímco plavala zpět k chlapcům, jen tak koutkem oka něco zahlédla. Veslice, maličká staromódní dřevěná loďka. Kčertu, co dělá zrovna v lodní dráze?

Ještě si to ani nestačila domyslet a spatřila dva motorové čluny. Jeden rozvážně klouzal po hladině a druhý, vzdálený jenom pár sekund jízdy, se nebezpečnou rychlostí hnal k pobřeží a s burácením zvedal zpěněné vlny. První motorový člun si dřevěné bárky všiml a v poklidu změnil kurz, aby se jí vyhnul, zatímco druhý motorový člun si nebezpečí zřejmě neuvědomil.

„Člun!“ Toni hystericky mávala na druhý člun. Už se dostala na mělčinu, takže zběsile skákala a s jekotem máchala pažemi. „ČLUN!“

Charles Braemar Murphy zahlédl zářící plavou hřívu a důvěrně známé bílé bikiny.

Toni mu mávala.

„Héj, kotě!“ Charles jí oplatil zamávání a pro umocnění dojmu ještě zrychlil, ale přitom se musel přidržet kormidla, aby se nesvalil. To chablis mu vážně stouplo do hlavy. „Něco ti vezu!“

Chvíli trvalo, než Charlesovi konečně došlo, že na něho mávají i lidi na pláži. Copak ještě nikdy neviděli luxusní člun z jachty a tak výkonný motor jako tenhle?

Než si všiml veslice a uvědomil si nebezpečí, do střetu zbývalo jenom pár sekund. Uvnitř se choulili dva hrůzou ztuhlí puberťáci. Charles v letu přímo na loďku ještě zaregistroval jejich hrůzou zrůzněné obličeje a udělalo se mu na zvracení. Už se dostal tak blízko, že rozeznal i bělma jejich očí a rysy stažené v zoufalé prosbě.

Ježíšikriste!

Vrhl se ke kormidlu.

Na pláži na sebe dva plavčíci vytřeštili oči.

„A doprdele!“

„Najede do nich, určitě!“

Popadli záchranné vesty a tryskem vběhli do vody.

Toni s hrůzou pozorovala, jak se mohutný motorový člun řítí na veslici. A když se přiblížil ještě víc, zděšením se skoro zalkla. Je to… Charles? Co to kčertu vyvádí?

Otevřela ústa k výkřiku, aby ho varovala, ale nevydala sebemenší zvuk. Předtím se kvůli šaškujícímu Billymu vyřvala do ochraptění. A vzápětí se jí zmocnila mrazivá jistota.

Ti kluci ve veslici zemřou.

Hluboko pod vlnami Billy Hamlin hrábl do písku pro pátou škebli. Tady dole bylo chladno a klid a vlastně i krásně, jak slunce pronikalo rozvlněnými paprsky do hloubky a házelo po dně přízračné, roztančené stíny.

Šance, že najde perlu velkou jako hrách, byla skoro nulová, ale Billymu se líbilo předvádět se před Toni a diváky na pláži. Ve vodě se cítil jako doma, sebejistý a silný. V reálném světě se Charlesi Braemar Murphymu nemohl rovnat, ale tady, v nespoutané svobodě oceánu, tady byl král.

Pevně sevřel škebli v dlani a začal stoupat nahoru ke světlu.

Charles Braemar Murphy vší silou strhl kormidelní kolo doprava a zavřel oči. Motorový člun zabočil tak prudce, že se skoro překotil. Charles se zběsile držel, aby nevypadl, a v uších se mu rozléhal jekot a řev. To hrůzou křičí ti kluci nebo on? Nevěděl. Slaná tříšť ho promočila na kůži, řezala ho do obličeje jako žiletka. Motorový člun se řítil dál jako vystřelená kulka.

Jak se to mohlo semlít tak rychle, ten zvrat od štěstí k totálnímu průseru? Ještě před pár sekundami byl hluboce, upřímně šťastný. A teď…

S bušícím srdcem a zaťatými zuby se Charles Braemar Murphy připravil na náraz.

Dav na pláži vytřeštěně pozoroval, jak se motorový člun s nečekanou a skoro nezvladatelnou prudkostí stočil doprava, hlouběji do oficiálně vyznačených lodních drah.

Přes vysoce vzdutou brázdu za člunem a hustou vodní tříšť se nejdřív nedalo rozeznat, jak dopadla veslice. Nakonec se objevila, divoce rozezmítaná vlnami, ale netknutá. V ní stáli oba chlapci a hysterickým máváním přivolávali pomoc.

Mezi diváky zavládla euforická úleva. Lidé jásali, poskakovali nadšením a navzájem se objímali.

Dokázali to! Minul je!

Ale pak se odkudsi z jejich středu ozval osamělý výkřik.

„Plavec!“

Pro Toni Gillettiovou se všechno odehrávalo jako ve zpomaleném filmu.

Viděla, jak Charles strhl člun. Jak minul veslici jen o pár centimetrů. Na zlomek sekundy se jí tak propastně ulevilo, až jí z toho bylo na zvracení. Ovšem přesně v tom okamžiku se z vody vynořil Billy, jako by ho ven vyneslo tornádo, a přímo do cesty motorovému člunu. I kdyby ho Charles zahlédl, člun by nezastavil ani zázrakem.

Poslední, co Toni viděla, byl šokovaný výraz na Billyho krásné tváři. A potom jí člun zastínil výhled.

Na pláži kdosi zavřískl.

Charles vypnul motor a člun s prskáním zastavil.

Billy Hamlin zmizel.

Koniec ukážky