Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © RAJ KUMAR, 2011

Published by arrangement with Literary Agency „Agence de L’Est“

Translation © Zdík Dušek, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SHARAF

vydaného nakladatelstvím Myrmidon Books Limited

přeložil Zdík Dušek

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-808-1 (ePub)

ISBN 978-80-7466-809-8 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Obětem zabití „ze cti“ na celém světě.

PROLOG

Onoho pátečního dopoledne panovalo bezvětří, ale palmy se pohupovaly ve stoupajícím horkém vzduchu. Od Velké mešity se neslo sborové volání Alláhu akbar. Skončila polední modlitba, věřící si u vchodu brali boty a sandály a na nádvoří si povídali se známými.

„Z cesty, z cesty!“ ozvalo se volání z megafonu a dav se rozestoupil před nákladním vozem a sanitkou.

„Tati, tati, co se děje?“ vyzvídal jakýsi chlapec, když z korby nákladního vozu vyskákali policisté v khaki uniformách.

„Chystá se poprava,“ odpověděl chlapcův otec.

„A kamenování,“ dodal jiný muž.

„A bičování jednoho Zápaďana za výrobu alkoholu.“

„To musím vidět.“

Když se přiblížil bílý vůz s kouřovými okny, rozhostilo se ticho. Vystoupil z něj černoch v bílém rouchu a dva muži se samopaly ho doprovodili na nádvoří.

„Kdo je ten obr?“ vyptával se chlapec.

„Popravčí Mohamed.“

Policisté přivlekli neupraveného bosého muže v afghánských šatech, s páskou na očích, rukama spoutanýma za zády a s okovy na nohou. Vězeň se zastavil, zvedl popelavou tvář k nebi a usmál se, když ji zalily sluneční paprsky. Zhluboka se nadechl a začal odříkávat verše z Koránu. Úředník nahlas přečetl vězňovo jméno a zločin. „Naše země netrpí drogy. Nechť je to ponaučením pro ty, kteří šíří toto zlo,“ pronesl zvučně. Z davu se ozvalo souhlasné mumlání.

„Kleknout!“ rozkázal policista. Muž klesl na kolena a uklonil se směrem ke svatému městu Mekce.

Kat ho dloubl šavlí do zad, aby se odsouzený napřímil, pozvedl zbraň nad hlavu a znehybněl. Nad nádvořím viselo tíživé ticho. Vtom šavle opsala oblouk, od ostří se odrazilo slunce a mužova hlava se ve výtrysku krve skulila z ramen. Tělo se překotilo a v posledních záškubech se zhroutilo do prachu. Vyprahlou zemi skropily kapky krve.

Dav vydechl. Několik mužů omdlelo. Všichni šeptali Bismilláh, ve jménu Alláha. Chlapec vykřikl a chytil se otce za roucho.

„Proč, tati, proč?“ zeptal se.

„Je to Alláhova vůle,“ odpověděl jeho otec.

„To bylo rychlé,“ poznamenal pobledlý muž a otřel si čelo kapesníkem.

„Mohamed je ve své práci dobrý,“ řekl jiný.

„Jeho otec byl taky skvělý popravčí,“ souhlasil další.

„Teď přijde kamenování,“ zavolal vzrušený hlas zezadu a ukázal na hromadu kamenů.

„To si nenechám za nic na světě ujít,“ řekl jeho soused.

„Cizoložnice musí trpět!“ vykřikl nějaký stařec. „Tak je to správné!“

„Na tohle nemám žaludek,“ šeptl tišší hlas.

„Sodomita taky zemře!“ vyhrkl kdosi ze zadních řad.

Chlapec sledoval, jak sanitka odjíždí s tělem, a zavrtěl hlavou.

„Nerozumím tomu, tati,“ přiznal.

Otec ho pohladil po hlavě a vykročil s ním pryč.

JEDNA

Na mramorové podlaze se rozvinul hedvábný modlitební koberec.

Marjam zatáhla za jeden roh a nasměrovala jej k Mekce. Měl lemování z květů a listů obklopujících tyrkysový oblouk nad fontánou v růžové zahradě. Přivezl jí ho otec z Íránu, kde byl ještě před revolucí.

Venku mezi palmami zakokrhal kohout a nebe zrůžovělo příslibem nového dne. Na obzoru se tyčily zubaté obrysy hor a jejich vrcholy se třpytily v prvních slunečních paprscích. Marjam se na ně dívala z okna ložnice v prvním patře otcova domu.

„Alláhu akbar.“ Bůh je velký. Nad datlovníky se rozneslo melodické volání muezzina, stejné posledních čtrnáct století. Marjam se připravila na první denní modlitbu. Brala ji velmi vážně a raději ji absolvovala o samotě, na rozdíl od ostatních žen v domě, které se modlily společně v přízemí.

Modlitba byla pokaždé trochu jiná, i když slova zůstávala stejná a pohyby se po letech zcela zmechanizovaly. Marjam s potlačovaným vzrušením vkročila pravou nohou na koberec, odrecitovala úvodní část modlitby a jako oddaná muslimka ji zopakovala.

Dnešek byl pro ni významný, významnější než ostatní dny jejího dosavadního života. Měla narozeniny, a ačkoliv je muslimové neslaví, dnes se dožívala dvaceti let a otec jí sdělí, koho si Marjam na konci roku vezme za manžela. Většina saúdských dívek pro tento den žila a těšila se na něj, ale některé se ho bály a nenáviděly ho.

Marjam se zachvěla v chladném ranním vzduchu. Dokončila modlitbu a svinula koberec. Bylo teprve pět hodin, ale slunce už vrhalo na zem a na stěnu ložnice stín okenní mřížky.

Na posteli v rohu se ze spaní pohnulo dítě.

„Mami, mami!“ vykřikl chlapec a natáhl ruku. Marjam zavřela okno a zatáhla závěsy před sluncem.

„Tady jsem, habibi,“ řekla.

„Ty nejsi moje mamka. Já chci mamku.“

Marjam viděla v jeho ospalých očích bolest a políbila ho na čelo.

„Kde je táta?“ vyptával se chlapec.

„Ten je u Alláha, Turki.“

„Nemůžeme mu zavolat, teto Marjam? Chci s ním mluvit. Prosím, teto Marjam!“

„Dobře, dobře, až si promluvíme s mamkou.“

Marjam se smutně usmála.

Turki byl její synovec. Jeho otec Sultán, Marjamin starší bratr, sloužil jako major u Saúdského královského letectva. Během války v Zálivu sestřelil tři irácká letadla a dostal za to vyznamenání, ale před rokem, když bylo Turkimu pět let, Sultánova stíhačka zmizela při rutinním letu a její osud se nikdy nepodařilo odhalit.

Turkiho matka Núra se znovu provdala a Turki podle zvyklostí žil u prarodičů, kde se o něj z větší části starala Marjam. Během tří týdnů, které spolu strávili, se sblížili: kamkoliv se Marjam vydala, následovalo ji capkání jeho nohou.

Marjam si přivinula Turkiho k hrudi a podle tradice mu pohladila penis. Chlapci se po tváři rozlil spokojený výraz a s palcem v ústech usnul.

O pár hodin později se od dveří ozvalo známé zaklepání. Turki se vzbudil a vyběhl ke dveřím.

„Dobré ráno, babi!“ pozdravil, vrhl se Aiše kolem krku a políbil ji na tváře.

„Jakpak se má dnes můj habibi?“ zeptala se Aiša. „Spal jsi dobře?“

„Neměl jsem noční můry a nepočůral jsem se,“ ohlásil Turki s úsměvem, který odhalil řadu zkažených zubů.

„Hodný kluk.“

„Teta Marjam slíbila, že dnes budu moct zavolat mamce a tátovi.“

„Vážně?“

„A můžu si pak hrát s koňmi, babi?“

„Dneska půjdeš k zubaři, habibi.“

„Musím?“ Turki si zakryl pusu dlaněmi. „Ta černá paní se mi nelíbí.“

„Neměl jsi ji kousat do prstů,“ zasmála se Aiša.

„Chci jít k tomu americkému doktorovi, ke kterému chodíš ty, babi.“

„Inšalláh.“ Dá-li Bůh.

Turki nesnášel návštěvy u zubaře, ale do nemocnice chodil rád. Byli tam lidé z celého světa. Nejvíc ze všeho se mu líbily vysoké ženy se zlatými vlasy, modrýma očima a světlou pletí. Nosily jiné šaty a nikdy si nezakrývaly obličeje ani hlavy. Nerozuměl jim, ale vždycky se smál, když komolily jeho jméno. Jeho matka říkala, že ty ženy nevěří v Alláha, a proto jsou špatné – ale nevysvětlila proč. A taky mu řekla, že kromě ropy všechno od televizí a aut až po Turkiho oblíbené čokolády pochází z jejich země.

„Habibi, vzpomínáš, co je za den?“ zavolala Aiša na svou dceru, když scházela s Turkim na snídani.

Marjam nepotřebovala nic připomínat. V noci skoro nespala. Seděla s nohama schovanýma pod noční košilí, protože bylo neslušné ukazovat bosá chodidla, a pročesávala si vlasy prsty, jako kdyby si tím chtěla zároveň pročistit hlavu.

Mezerou v závěsech dovnitř dopadal paprsek světla a ozařoval umírajícího švába na mramorové podlaze. Musím si promluvit se Zelfou, rozhodla se Marjam v duchu.

V rohu místnosti stál dřevěný stůl s arzenálem per a tužek. Na polici nad ním byla vyrovnána řada knih. V domě byla studovna, ale Marjam se raději učila v klidu svého pokoje. Největší pozornost mezi knihami přitahovala tmavomodrá bichle se zlatými kaligrafiemi: Korán, který dostala od otce.

Rozhlížela se po pokoji a uvažovala, kde bude za rok. Po líci jí stekla slza. Věděla, že pro ni otec vybral dobře. Sňatek byl domluven ještě před jejím narozením.

Milovala svého otce a důvěřovala jeho úsudku. Občas býval náladový jako všichni muži, ale byl to dobrý muslim a učil ji znát Korán. Po Sultánově smrti se ještě sblížili a otec se radoval z jejích úspěchů na škole. S šibalským leskem v očích jí říkával, že je krásná po matce, ale chytrá po něm.

Z pomyšlení na setkání s budoucím manželem se jí zatočila hlava. Co by si měla vzít na sebe? Nikdy nenašla zalíbení v okázalých šatech jako její kamarádky, které cestovaly do zahraničí. Dnes ale musí udělat dobrý dojem. Byly známy případy, kdy muži odmítli nevěsty, které jim matky a sestry pečlivě vybraly. A ona nechtěla otce zklamat. Její matka z tohoto uspořádání nikdy nebyla příliš nadšená – říkala, že se jedná o obchodní dohodu mezi muži, kteří si věnují ženy jako velbloudy, aby upevňovali svoje vztahy a uzavírali spojenectví.

Marjam uslyšela zaklepání a ve dveřích spatřila filipínskou služebnou Zelfu.

„Dobré ráno, madam. Madam Aiša vás volá. Snídaně je připravena!“ oznámila Zelfa. „Dnešek je váš šťastný den!“

Marjam si vzdychla.

Zelfě neunikly stopy po slzách na Marjaminých tvářích. „Bude to dobré, madam.“

„Jak to můžeš vědět? Byla jsi snad někdy vdaná?“ odsekla Marjam.

„Usmívejte se a buďte šťastná!“ odpověděla Zelfa.

Marjam se přinutila k úsměvu, setřela si slzy a zamířila do koupelny.

Proud vody zmírnil její napětí a Marjam vystoupila ze sprchy s mnohem lepší náladou. Oblékla si tmavomodré šaty se zlatým lemováním, které ji halily od krku po kotníky, a seběhla po schodišti do ženské části domu.

„Dobré ráno,“ pozdravila po vstupu do rodinné jídelny, políbila matku na tvář, usmála se na otce a usadila se s vaječným salátem vedle Turkiho. Na stole byly rozestaveny nádoby s kozím sýrem, pomazánkami, exotickým ovocem a čerstvě upečenými chleby. Z čajových šálků stoupaly spirály horké páry.

Farhan se podíval na svou dceru – neušla mu její nervozita.

Při snídani vyprávěl o nedávných bombových útocích ve východních provinciích a nepokojích, které trápily celou zemi. Obával se, že nespokojenost může snadno zaplanout plnou silou jako v Íránu.

„Král musí provést změny. Plané sliby nestačí,“ uzavřel a povzdychl si. „Inšalláh, všechno dobře dopadne.“ Smetl si z vousů drobky chleba. „Včera volal Nabíl,“ řekl.

„Přijede domů?“ zeptala se Aiša.

„A ne sám. Našel si někoho, kdo s ním vydrží.“ Farhan se krátce podíval na svou ženu.

„Stýská se mi po něm. Ta dívka je Ameriki?“

„Musí být šílená, hloupá nebo zoufalá.“

„Jsem ráda, že se vrátí. Dům je bez mých synů tak prázdný.“

Farhan přikývl. Neušla mu bolest v jejím hlase. Sám byl voják a se smrtí svého syna Sultána se smířil – přinejmenším navenek. Nabíl, černá ovce rodiny, pak odjel do Ameriky a Marjam se brzy provdá, takže Aiše zůstane jenom Turki.

Soustředěně se zamračil a odkašlal si. Všiml si, jak se Marjam chvěje ruka – chápal její obavy. Usmál se na svého vnuka zabraného do rozbalování plněných vinných listů, které měl tolik rád, a vrhl podrážděný pohled na Imeldu, služku z kuchyně, která pobíhala kolem stolu, aby jí neunikly rodinné drby.

„Před mnoha lety, než ses narodila,“ oslovil Farhan svou dceru, „jsem byl s tvým strýcem Talalem nasazený v Džizánu poblíž jemenských hranic.“

„Kde je strýček Mahmúd?“ zeptala se Marjam na matčina bratra.

„Jeden kůň je nemocný,“ odpověděl Farhan stručně. „Tehdy vládlo na jihu velké napětí. Jemenští psi byli na válečné stezce – vyprovokoval je k tomu ten egyptský lotr Násir a jeho fantazie o sjednocení všech Arabů.“

Farhan postřehl, jak Aiša souhlasně kývá.

„Byli jsme mladí a nerozvážní – mysleli jsme si, že válka je zábava. Několik měsíců jsme neviděli jediného nepřátelského vojáka a rozhodli jsme se, že si ukrátíme čas lovem. Byl jsem důstojník a měl jsem mít rozum,“ vzpomínal Farhan.

„Byl jsi dobrý důstojník, jeden z nejlepších,“ řekla Aiša.

„Toho dne jsme ulovili pár králíků a gazelu. Ale před úsvitem přišli lupiči – patnáct až dvacet mužů. Špinaví, hladoví ničemové.“

Farhan se dramaticky odmlčel a pohrával si se stříbrným prstenem s černým safírem, který měl na malíčku.

„Co se stalo dál, dědo?“ zeptal se Turki a zvedl oči od vinných listů.

„Zajali mě, ale strýc Talal s Alláhovým požehnáním utekl a sehnal pomoc,“ pokračoval Farhan. „Vrátil se o dva dny později. To už byli lupiči dávno pryč s našimi věcmi i džípem. Zlomili mi nohy,“ poklepal si na stehna, „a nechali mě napospas hyenám. Zemřel bych, nebýt strýce Talala.“

„Strýček Talal byl statečný,“ vydechl Turki.

„To ano,“ souhlasil Farhan hrdě.

„Sláva strýčku Talalovi!“ Turki zatleskal, až se všude rozletěla zrnka rýže.

Farhan a Talal nebyli příbuzní, ale ten osudový den stmelil jejich celoživotní přátelství.

„O pár měsíců dřív,“ pokračoval Farhan zjihle, „Alláh požehnal Talalovi po šesti dcerách taky synem.“

Podíval se na Marjam a postřehl, jak se červená. Měl dojem, že vidí, jak jí z křečovitě sevřené pěsti vytéká kapka krve, jako kdyby si nehty zaryla do kůže, ale v její tváři se nezračila žádná bolest.

„Když mě Talal nesl přes poušť,“ řekl, „slíbil jsem mu, že pokud mi Alláh někdy požehná dcerou, provdá se za jeho novorozeného syna.“ Otočil se se shovívavým úsměvem k Marjam.

„To není možné. To nemůže být pravda,“ vydechla Aiša.

„Tiše, ženo!“ napomenul ji Farhan. Střelil po ní pohledem a všiml si, že jí z obličeje vyprchala veškerá barva.

„Copak se svět zbláznil?“ zašeptala Aiša ochromeně. Zalomila třesoucíma se rukama a v panice vyskočila. Kymácela se ze strany na stranu.

„Co se děje?“ zeptal se Farhan.

„Je horko... Nemůžu dýchat!“ vykoktala Aiša.

Marjam k ní přispěchala. „Pomůžu ti do obýváku,“ nabídla.

Aiša přikývla a objala svou dceru kolem ramen. Společně odešly do vedlejší místnosti, kde Aiša klesla na pohovku. Imelda donesla vlhký ubrousek a otřela jí s ním čelo.

Aiša koutkem oka viděla, jak se na ni zpovzdálí mračí Farhan s Turkim u boku. Povzdychla si a zavřela oči před světem, kterému nerozuměla.

O hodinu později se probrala, když do pokoje vstoupil její bratr Mahmúd.

„Pojď ke mně, Mahmúde,“ zavolala na něj. „Mám hrozné zprávy. Marjam se má provdat za Nadera. Řekni mi, že to není pravda, Mahmúde!“

„Nader je dobrý muž,“ odpověděl Mahmúd.

„Řekni mi, že je to jenom zlý sen!“ prosila ho a natáhla se po jeho ruce.

„A oddaný muslim,“ dodal Farhan.

„Farhane, pověz mi, že je to žert!“ obrátila se na svého manžela. „Ano! Ano! Musí to být vtip!“ vykřikla.

„Moje slovo platí i pro vás!“ prohlásil Farhan s namířeným prstem na Aišu a Marjam.

Aiša beznadějně zapátrala pohledem v očích svého bratra.

„Všechno bude dobré,“ řekl jí Mahmúd s bezvýraznou tváří. „Všechno bude dobré.“

Aiša se přiměla kývnout.

„Inšalláh,“ zašeptala.

Mahmúd byl její starší bratr a jediný příbuzný v Saúdské Arábii. Jejich svět se před mnoha lety zhroutil, když opilý řidič najel autem do davu poutníků a zabil jim rodiče. Od toho tragického dne, kdy Aiše nebylo víc než teď Turkimu, jí Mahmúd zastupoval otce a matku.

„Co se děje, mami? Proč si nemůžu vzít Nadera?“ zeptala se Marjam.

Aiša se podívala na Farhana a stiskla rty.

„O nic nejde, habibi,“ odpověděla nakonec a mávla rukou. „O nic nejde,“ zopakovala potichu a rozplakala se.

Farhan zmateně přihlížel. Kvůli čemu dělala takový povyk? Nader pocházel z dobré rodiny, zastával odpovědnou funkci ve Vojenské nemocnici krále Abdulazize a především byl dobrý muslim. Nepřidal se snad k mudžáhidům při svaté válce proti Sovětům v Afghánistánu, když ostatní včetně jeho vlastního syna Nabíla raději uprchli do Ameriky? A navíc on, generálmajor Farhan bin Mohmúd al-Baláwí, velitel Severozápadní pohraniční provincie, přislíbil dceřinu ruku synovi muže, který mu zachránil život, a slib se nedal vzít zpátky. Závisela na tom jeho šaraf, čest. Jak by mohl žít s hanbou, kterou by mu přineslo porušení slibu? Inšalláh, Aiša se za pár dní vzpamatuje.

„Talal s rodinou přijdou po čtvrté denní modlitbě,“ oznámil Farhan na odchodu, zmatený a rozčilený Aišiným chováním a zjevným nedostatkem nadšení u Marjam.

„Ženy! Člověk se jim nezavděčí, ať dělá cokoliv,“ zamumlal si sám pro sebe.

DVĚ

Turki s každým vyfouknutím chrlil do vzduchu další proud bublin. Byl jejich stvořitel, tohle byla jeho sluneční soustava a on byl slunce. Nehloubal nad tím, kam letí a mizejí – jen se smál a foukal do kroužku bublifuku.

V černé mramorové vaně, do které se vešli čtyři dospělí, vypadal obzvlášť drobně. Na hladině se vznášely mydlinky jako ledové kry a chomáčky páry prostupovala vůně růží.

Při pohledu na jejího prince Marjam plesalo srdce.

Inšalláh, brzy bude mít vlastního syna a uspokojí Nadera. Jinak by jejich manželství bylo odsouzeno k nezdaru. Při pomyšlení na rozvod nebo další manželku se otřásla.

Turki se ve vaně přesunul a cákl Marjam do obličeje vodu – tím zaplašil její nepříjemné myšlenky.

„Tak pojď, je čas,“ řekla s pohledem na hodinky. „Přijdeme pozdě.“ Zvedla chlapce z vody a zabalila ho do ručníku.

„Musím, teto Marjam?“ Turki protáhl tvář.

O pár minut později už byl oblečený a na nohou měl kožené sandály.

„Sluší ti to,“ pochválila ho Marjam, projela mu hřebenem vlasy a posadila mu na hlavu bílou čapku.

Aiša s úsměvem sledovala, jak Marjam s Turkim scházejí ruku v ruce po schodech. „Jak se má můj princ?“ zeptala se. Turki se na ni široce zazubil. „Vypadáš úplně jako tvůj otec, habibi!“ Polkla slzy.

„Dnes tě na zubní kliniku odveze strýček Mahmúd,“ dodala a objala Turkiho. Ranní rozrušení ji unavilo – potřebovala si odpočinout, aby večer mohla přijmout hosty.

Turki zvedl oči k Mahmúdovi, který se tyčil nad ním – cítil se připravený čelit zubaři, třeba i té černé paní. Mahmúd byl rodilý Afghánec a jako takový byl velice vysoký. Měl velký orlí nos, hranaté lícní kosti a robustní bradu schovanou pod šednoucím plnovousem, jenž mu dosahoval k prsům. Jeho hluboce posazené oči pod hustým obočím jako kdyby dokázaly nahlížet lidem přímo do duší. Jeho tvář byla ošlehaná pouštním větrem a vysušená žhavým sluncem.

Turki vložil svou ruku do Mahmúdovy a oba odešli k čekajícímu autu. Turki se ještě zamlženýma očima ohlédl a uviděl rozmazanou postavu své matky.

„Mami, mami!“ vykřikl a odběhl zpátky. Marjam nelhala. Jeho maminka přišla. Jak o ní mohl pochybovat?

Zakopl o lem roucha a padl do Marjaminy otevřené náruče. Když se jí podíval do očí, uvědomil si svůj omyl, a rozplakal se.

„Viděl jsem maminku. Kde je?“ vzlykal a zabořil jí obličej do ramene. „Ty mě neopustíš, že ne, teto Marjam? Budeš tu, až se vrátím, viď?“

„Udělám ještě něco lepšího. Pojedu s tebou,“ odpověděla Marjam. Cítila, jak se chlapec uklidňuje. „Chlapi nepláčou,“ dodala a otřela mu tváře rukávem.

Vzala si abáju, černý plášť, který saúdské ženy nosily, když vycházely z domova, a připojila se s Turkim k Mahmúdovi u auta.

„Teta Miri pojede s námi, strýčku!“ oznámil Turki a uvelebil se na předním sedadle.

Marjam nastoupila dozadu a za chvíli už vyrazili. Chevrolet Suburban s vrzáním projížděl po tříkilometrové pouštní cestě od jejich domu k hlavní silnici do Tabuku.

„Kdy spraví tu cestu, strýčku?“ zeptala se Marjam.

„Slíbili, že bude hotová už vloni.“

„Ale to bylo před válkou.“

„Všude je to stejné. Jakmile dostanou zálohu, začnou zdržovat. Tvůj otec už to předložil kádí.“

„Inšalláh, spravedlnosti bude učiněno zadost,“ řekla Marjam.

„Inšalláh,“ zabručel Mahmúd nepřesvědčeně.

„Co je kádí, teto?“ zeptal se Turki.

„Místo, kam se mohou obracet lidé, kteří se spolu nepohodli,“ vysvětlila Marjam.

„A kde se trestají kriminálníci,“ dodal Mahmúd.

„Co je kriminálník, strýčku?“

„Zlý člověk,“ zasmála se Marjam.

Na auto pražilo polední slunce a klimatizace sténala námahou, jak se snažila zabránit tomu, aby se vnitřek vozu změnil v pec.

„Teto, je na světě hodně zlých lidí?“ vyptával se Turki.

„Většina lidí je hodných, jako my.“

„Znáš nějaké zlé lidi?“

„Nevím o tom,“ odpověděla Marjam, pobavená chlapcovými dotazy.

„Co se s nimi stane?“

„Někdy musejí zaplatit pokutu a někdy jdou do vězení,“ vysvětlila Marjam.

„A těm hodně zlým useknou hlavu,“ doplnil Mahmúd.

„Vážně, teto?“ zeptal se Turki zhrozeně.

„Ano, habibi, ale jen někdy,“ uklidňovala ho Marjam.

Mahmúd po většinu cesty mlčel a vstřebával události z dnešního rána. Proč byla Aiša tak rozrušená? Mělo se jednat o radostnou událost. Věděla přece, že Nader je dobrý člověk. Nestarala se snad o něj jako o vlastního syna, když on a jeho sestra Mona dostali neštovice a jejich rodiče byli v zahraničí? Mahmúd zavrtěl hlavou – nedokázal si Aišino chování vysvětlit. Vůbec se jí nepodobalo.

„Děje se něco, strýčku?“ zeptala se ho Marjam, jako kdyby mu četla myšlenky.

Rozhostilo se dlouhé ticho. Teprve když se Marjam chystala, že mu otázku zopakuje, Mahmúd zahučel: „O nic nejde, habibi.“

Zbývajících třicet kilometrů urazili bez potíží. Turki se bavil počítáním aut a velbloudů, zatímco Marjam uvažovala nad matčinou reakcí na oznámení o jejích zásnubách s Naderem a nad tím, jaké změny jí přinese manželský život. Mahmúd zadumaně bubnoval prsty do volantu jakýsi afghánský rytmus, který slýchal jako dítě.

Chevrolet projel branami Zubní kliniky krále Chálida a zaparkoval na stanovišti pro VIP pacienty. Okamžitě se otevřely dvojkřídlé dveře a do horka vyšel plukovník Abdul-Násir Halavání, ředitel kliniky, v khaki vojenské uniformě se stuhami na hrudi. Usmíval se, ale i tak bylo vidět jeho rozhořčení nad tím, že musí vítat šestiletého chlapce, který má navíc hodinu zpoždění.

„Chci vidět doktora Ameriki!“ vyhrkl Turki a proběhl kolem něj s Marjam v závěsu. Nevěděl přesně, co se mu na plukovníkovi nelíbí. Byly to ty křivé zuby pod tenkým knírkem, nebo oči, které připomínaly kozí?

Turki a Marjam nechali Mahmúda, aby s plukovníkem vyřídil obvyklé rituály potřásání rukou a polibků.

Vrchní recepční Abdulláh Marjaminu rodinu dobře znal a okamžitě je uvedl do lékařovy ordinace.

Doktor Joseph Benjamin Goldman je přivítal odzbrojujícím úsměvem. Podle Turkiho odhadu byl ještě o něco vyšší než strýček Mahmúd a měl blankytně modré oči.

„Říkejte mi Joe,“ představil se zubař s americkým přízvukem a potřásl Turkimu rukou. „A tohle je Tess,“ ukázal na usměvavou asistentku.

„Vy jste doktor Ameriki?“ zeptal se Turki s pohledem na Marjam. Abdulláh jeho otázku přeložil.

„Asi se to dá tak říct, Turki,“ odpověděl Joe – Turki zaznamenal, že zubař vyslovil jeho jméno správně. „Vy jste matka, madam?“ obrátil se Joe na Marjam.

„To je chlapcova teta, pane doktore,“ vysvětlil Abdulláh.

„Ach, omlouvám se. Prosím, posaďte se.“ Joe Marjam pokynul k židli v rohu, vzal chlapce za ruku a odvedl ho k zubařskému křeslu. Tess Turkimu navlékla bryndáček a zavázala mu ho.

„Takže ty rád koušeš?“ zeptal se Joe s hranou hrůzou, když nahlédl do Turkiho karty.

Marjam se zasmála a Turki zahanbeně sklopil oči.

„Doufám, že jsi měl snídani, protože tyhle prsty dneska nejsou na jídelním lístku.“ Joe zamával rukou ve vzduchu. Abdulláh jeho slova přeložil a Turki se usmál.

„Jaký máš dnes problém, Turki?“ zeptal se Joe arabsky.

„Vy mluvíte arabsky,“ podivil se Turki a ukázal si na řezáky.

„Jenom trochu.“ Joe si upravil světlo nad hlavou a Turki zavřel oči. „Můžeš je otevřít, Turki,“ řekl Joe, zvedl z tácu s nástroji zubařské zrcátko a vysvětlil, co se chystá udělat.

Turki si pozorně prohlížel Joeův soustředěný obličej a uvažoval, jak by doktor Joe vypadal s knírem a plnovousem. Všichni muži, které znal, nosili knír nebo plnovous, ne-li oboje. Měl doktor Joe nějakého boha, nebo byl jako ostatní, o kterých mamka říkala, že jsou špatní? Zamyslel se nad tím a usoudil, že doktor Joe není špatný, takže musí mít boha, jen ho nejspíš nazývá jinak. Joe odrecitoval sérii čísel a Tess je zapsala do Turkiho karty. Občas přitom přikývla nebo položila nějakou otázku.

„Nebylo to tak hrozné, že ne, mladý muži?“ zeptal se Joe, když skončil.

Abdulláh přeložil zubařovo hodnocení. „Dobrá zpráva je, že Turki má některé zuby zdravé. Ale má i pár zkažených, které bude třeba léčit. Špatná zpráva je, že s několika se bude muset rozloučit.“ Abdulláh ukázal na Turkiho řezáky.

Turki se podíval na Marjam. Nechápal, co přesně Abdulláh mínil tím „rozloučit“, ale neznělo to dobře.

„Jsou to mléčné zuby, takže je brzy nahradí druhé,“ pokračoval Abdulláh. „Hodně zkažené zuby musejí pryč, jinak způsobí infekci.“

To Turkimu znělo ještě hůř. Rozplakal se. Marjam k němu přistoupila a vzala ho za ruku. Turki se jí podíval na černý závoj a snažil se v něm najít útěchu, ale marně. Marjam věděla, že jí chlapec potřebuje vidět do obličeje, byla však sama se dvěma cizími muži, a proto zaváhala. Turkiho kvílení nicméně rozehnalo všechny pochybnosti. S rychlým pohledem na Joea a Abdulláha si zvedla závoj a znovu chytila chlapce za ruku. Turki přestal vzlykat.

Abdulláh nedokázal zamaskovat úsměv prozrazující potěšení, jaké mu dívčin obličej přinesl. Vzápětí však zklamaně zjistil, že Marjam nemá žádný makeup. Pro něj šlo o nudný obličej mladistvé nevinnosti bez jakéhokoliv skrytého příslibu.

Joe už viděl mnoho tváří, ale žádnou takovou, jakou měl teď před sebou. Zbledl a cítil, jak se mu zrychlil tep. Stálo před ním ztělesnění ryzí krásy. Jeho oči se vpíjely do inteligentního čela, velkých jantarových očí, vysokých lícních kostí a vyklenutých obočí. Patricijský nos, v této části světa tak vzácný, s jemnými oválnými dírkami jí dodával půvabně královské vzezření.

Marjam vycítila, že si ji Joe prohlíží, zarděla se a odvrátila hlavu.

Joe se pohladil po bradě a promluvil do rozpačitého ticha. „Na konci léčby se na ty řezáky můžeme ještě jednou podívat. Radši běž a přemýšlej o tom, mladý muži.“ Poklepal Turkiho po rameni.

„Byl jsi statečný,“ řekla Tess a podala mu tašku se zubním kartáčkem, pastou a plakátem Darth Vadera bojujícího se zubními kazy. Byl jsem statečný! Turki se zazubil, seskočil z křesla a pošeptal něco Marjam do ucha.

Marjam se zasmála. „Turkiho zajímá, jestli máte boha, doktore Joe,“ přeložila do angličtiny.

„Inu, ehm... všichni máme boha. A co vy?“ zeptal se Joe, i když věděl, že jediným povoleným náboženstvím v Saúdském království je islám a že všichni návštěvníci musejí vyznat víru v boha, jinak nedostanou vízum.

„Alláha, samozřejmě!“ odpověděla Marjam důrazně a přeložila Joeova slova Turkimu. Ten zopakoval: „Alláha,“ a zamával.

„Mír s vámi, doktore Joe.“ Marjam se usmála, stáhla si závoj a vyšla s Turkim a Abdulláhem na chodbu.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Prolog

Jedna

Dvě