Top 10 zajímavostí

Mount Enos Původní jedle kryjí vrcholové partie nejvyšší hory Kefalonie

Divadlo Avouri, Zakynthos Na třech scénách pod širým nebem se konají vypravěčské festivaly

Melissani Nádherné jeskynní jezero je třešničkou na dortu při návštěvě Kefalonie

Modré jeskyně, Zakynthos Zaplavat si tady je nezapomenutelný zážitek

Andisamos Tuto úchvatnou pláž na Kefalonii využili filmaři pro exteriéry filmu Mandolína kapitána Corelliho

Silnice na západním pobřeží Kefalonie Z této silničky plné zatáček se otevírají nádherné výhledy na ostrov

Poloostrov Vasilikos Krásné pláže dělají z této části Zakynthu ideální místo pro vodní sporty

Assos Tato malebná pobřežní vesnice vévodí okouzlujícímu přírodnímu přístavu na Kefalonii

Byzantské muzeum Zakynthu Vystavuje mnoho ikon, fresek a řezbářských prací

Západní pobřeží Zakynthu Divoký a „nezkažený“ kraj tradičních horských vesniček

Ideální výlet po Zakynthu a Kefalonii

1. den Ve městě

Dopoledne navštivte Byzantské a Solomosovo muzeum a nasávejte atmosféru Solomosova náměstí, pak si dejte lehký oběd v blízkém podniku I Padella. Po siestě se projděte po nábřeží, dejte si kávu a poté, co si prohlédnete okouzlující kostel Agios Dionysos, si objednejte k večeři rybu v taverně Komis.

2. den Lodní výlet kolem ostrova

Vyberte si jeden z mnoha výletů kolem ostrova – obvykle proti směru hodinových ručiček. To je asi nejlepší způsob, jak si prohlédnout a vychutnat úchvatné pobřeží Zakynthu: dvěma hlavními atrakcemi jsou Modré jeskyně a zátoka s lodním vrakem Navagio, ale povšimněte si též jeskyní Keri. Večeři si dejte v taverně Malanos.

3. den Poloostrov Vasilikos a záliv Laganas

Na zbytek týdne si pronajměte auto a vydejte se nejprve na poloostrov Vasilikos, po cestě se zastavte v želvím informačním centru na pláži Gerakas, kde si také můžete zaplavat. Po obědě zamiřte za dalším koupáním na pláž Limni Keriou na opačném konci zátoky Laganas předtím, než si dáte něco v baru v městečku Laganas.

4. den Mys Skinari

Sbalte svá zavazadla a jeďte do hor na západě ostrova, po cestě se zastavte v tradičních vesničkách, klášterech a tkalcovském centru ve Volimes. Vykoupejte se na krásné malé pláži Xyngi a pak si zajeďte na nejsevernější cíp ostrova k mysu Skinari, kde můžete zůstat na noc a povečeřet v unikátně přestavěných větrných mlýnech „Anemomilos“.

5. den dopoledne Směr Kefalonie

Naloďte se i s autem na ranní trajekt z Agios Nikolaos do Pesady na Kefalonii a ubytujte se v hotelu v Argostoli.

5. den odpoledne Jihozápad

Odpoledne můžete projet poloostrov Palliki, zaplavat si na krásné pláži Petani a dát si pozdní oběd v podniku Xouras. Do večera můžete být zpět v metropoli ostrova, povečeřet v Kyani Akti a večer zakončit v hostinci Old House.

6. den Jižní pobřeží

Projeďte se okolo jižního pobřeží ostrova, dopřejte si ranní koupání na pláži Trapezaki, zhlédněte římské mozaiky ve Skale a okružní trasu uzavřete cestou přes Poros do městečka Sami. Po obědě v nábřežní taverně můžete navštívit proslulé jeskyně Drogarati a Melissani. Po podvečerním koupání v malé zátoce Agia Paraskevi si můžete dát špagety s mořskými plody ve stejnojmenné taverně, anebo se na večeři vrátit do podniku To Arhondiko v Argostoli.

7. den Divoký západ

Na cestu podél působivého západního pobřeží se vydejte brzy ráno, abyste na pláži Myrtos zastihli ještě trochu stínu. Zajeďte do vesnice Assos, kde můžete obdivovat přístav a pevnost, pak pokračujte na sever, dopřejte si poslední koupání v moři a skvělé jídlo v Odisseas v Agia Ierousalim. Pokud se chcete vyhnout jízdě po klikaté pobřežní silnici v noci, můžete přenocovat v malebné vesnici Fiskardo.

Úvod

Blízcí sousedé Zakynthos a Kefalonie toho mají na první pohled mnoho společného: historii, zeměpisnou blízkost a kulturní vlivy. Budete-li však naslouchat vyprávění obyvatel, získáte dojem, že se liší jako den a noc. Obyvatelé Zakynthu jsou podle svých slov přátelští, laskaví a vstřícní, zatímco obyvatelé Kefalonie jsou odměření, rezervovaní a podezřívaví; ti o sobě pro změnu tvrdí, že jsou hrdí, nezávislí a pohostinní. Všechno jsou to pochopitelně zjednodušené představy vyvolané určitou lokální rivalitou, ale i přesto je na všech výše uvedených tvrzeních kus pravdy.

Kefalonie je divočejší a hornatější než zelený Zakynthos. Pokud jde o tvrzení, že obyvatelé Zakynthu jsou otevřenější než jejich sousedé, je pravda, že vlna emigrace a následný návrat bohatších reemigrantů způsobily mnohem větší rozdíly v sociální struktuře a geografickém rozložení společnosti na Kefalonii než na Zakynthu.

Oba ostrovy jsou ovšem nádherné a je velmi pravděpodobné, že návštěvník bude mít co obdivovat jak na divokém, rozeklaném západním pobřeží Kefalonie, tak i na úrodné, rovinaté centrální planině ostrova Zakynthos. Oba ostrovy mají též dlouhou a pestrou kulturní historii, odrážející se v architektuře, výtvarném umění či hudbě.

Mytický původ

Podle řecké mytologie založil Tafios, syn Poseidona a Hippothoé, město Tafos na poloostrově Peloponés. Za vlády jeho syna Pterelause toto město ovládlo i blízké Jónské ostrovy, a tak se obyvatelům Kefalonie začalo říkat Tafioňané. Říká se, že současný název je odvozen od jména Kefalos – to byl syn krále Iley – a názvy čtyř starověkých měst od jmen jeho čtyř synů: Kranius, Paleus, Pronessos a Samos.

Podle Homéra je název Zakynthos vytvořen od jména syna krále Dardana na Peloponésu. Ten se usadil na ostrově – dal mu tím jméno – a vybudoval opevnění v Psophidii (pojmenované po městu v Arkádii, odkud pocházel). Je možné, že to bylo na místě nynější vesnice Bohali.

Jeskynní jezero Melissani

Geologie a příroda

Dalším společným rysem obou ostrovů je jejich jedinečné přírodní a životní prostředí. Moře kolem ostrovů je nádherně čisté, křišťálově průzračné a je domovem dvou velmi ohrožených živočišných druhů vyskytujících se v řeckých vodách: tuleně středomořského a rozmnožující se populace karety obecné.

Kareta obecná

Oba ostrovy jsou tvořeny především silně zvrásněným vápencem z období křídy. Z geologického hlediska představují jednotku oddělenou od ostrova Korfu na severu kefalonským zlomem. Na Zakynthu je topografie ostrova v souladu s geologickým složením podloží. Hory na západě tvoří relativně tvrdý křídový vápenec, rovinatější východ ostrova většinou usazeniny eocenního stáří. Poloostrov Vasilikos je kombinací tvrdých hornin z éry triasu a plio-pleistocenních sedimentů. Hornatější Kefalonie většinou sestává z tvrdých vápenců, v nichž postupem času vzniklo mnoho jeskyní. Značně zvrásněné horniny poukazují na bouřlivou geologickou minulost, poloha ostrova na helénské subdukční zóně je příčinou častých zemětřesení.

Kromě toho, že jsou ostrovy domovem několika druhů savců, například kuny skalní (Martes foina) a na Kefalonii divokých koní, zde žije také mnoho zajímavých plazů. Jedním z nejvýraznějších je dlouhá, ale neškodná užovka stromová (Elaphe longissima), která může dorůst až do délky 2 m. Z ptáků jsou zastoupeny například druhy jiřička obecná (Delichon urbica) nebo krásně zbarvená žluva hajní (Oriolus oriolus), z dravců zde můžete zahlédnout drobného zástupce sov, výrečka malého (Otus scops), anebo mnohem většího denního dravce, káně lesní (Buteo buteo).

Ostrovní flóra je působivá, a to zejména na jaře. Na Kefalonii rostou mnohé vzácné divoké květiny, mezi něž patří fialka kefalonská (Viola cephalonica) nebo místní druh zvonku Campanula garganica-cephalonica, najdeme zde také vzácné jedle řecké (Abies cephalonica). Ostrov Zakynthos oplývá též bohatou flórou – mimo jiné zde stále roste křehký mořský narcis neboli správně botanicky lír přímořský (Pancratium maritimum).

Provoněný vánek

Často citované benátské označení ostrova „Zante, Fior di Levante“ (Zante, květina východu) se vztahuje k východnímu větru, který přinášel vůni divokých květin z ostrova – zejména v současnosti ohroženého druhu mořského narcisu neboli líru přímořského – na míle daleko na otevřené moře. Benátští plavci tak cítili ostrov ještě mnohem dříve, než jej spatřili.

Plavba v nádherně čistých vodách

Turismus

První organizovaný zájezd dorazil na Zakynthos v roce 1982, přivezla jej britská cestovní kancelář Sunmed. To vedlo k poněkud živelnému rozvoji turistické infrastruktury podél jižního a východního pobřeží ostrova a k prudkému nárůstu počtu turistů (zejména britských), ačkoliv v posledních několika letech v důsledku ekonomické krize jejich počet značně poklesl. Nicméně předešlé roky konjunktury „napumpovaly“ do místní ekonomiky celkem dost peněz, většina z nich ovšem zůstala v rukou velkých cestovních kanceláří a majitelů hotelů. Přítomnost turistů přináší ovšem také negativa v podobě nevhodného chování; pořádají divoké pitky, které občas končí rvačkou.

Mimo těchto sociálně rušivých momentů má velký počet návštěvníků také významný dopad na životní prostředí. Před rozvojem turismu byl ostrov extrémně chudý a měl velmi zaostalou infrastrukturu. Ve snaze využít nový zdroj stálého sezonního příjmu vystavěli místní lidé hotely a letoviska (mnohdy nekvalitně a narychlo) bez ohledu na dopad této činnosti na životní prostředí, nehledě na spotřebu vody a sanitární potřeby přibližně 700 000 návštěvníků ročně. Do poloviny 90. let tak bylo jasné, že se musí podniknout určitá opatření k záchraně ohrožených druhů, jako jsou karety obecné, a k ochraně některých oblastí ostrova. Po dlouhé a někdy ne zcela kladně přijímané kampani místních aktivistů byl v roce 1999 vyhlášen národní mořský park Zakynthos. Po dalších více než deseti letech zde stále ještě existuje určité napětí mezi ekology a místními podnikateli a mnohá ochranářská opatření zakotvená v zákoně se v praxi příliš nedodržují.

Historie turismu na Kefalonii je poněkud klidnější. Ostrov doposud unikal negativním dopadům masové organizované turistiky, která poznamenala některé části Zakynthu. Relativně omezená turistická infrastruktura se soustřeďuje hlavně do Lassi na západním pobřeží a Skaly na jihu. Skutečnou „injekci“ pro turistický průmysl Kefalonie znamenal v polovině 90. let fenomenální úspěch později zfilmované knihy Mandolína kapitána Corelliho, kterou napsal Louis de Bernieres. Popis (předválečného) idylického života na ostrově inspiroval spoustu lidí k tomu, aby sem přijeli a spatřili dějiště příběhu na vlastní oči. Jednalo se většinou o bohatší návštěvníky (zejména z Itálie a Velké Británie), kteří tak vlastně podpořili rozvoj poněkud dražší turistické infrastruktury. Ta je ve většině případů šetrnější ke krajině a životnímu prostředí, ačkoliv na některých místech – příkladem může být třeba Fiskardo – je až přehnaně vyumělkovaná.

V Assos není kam spěchat

Život na ostrovech

Třebaže oba ostrovy zažívají každoroční invazi turistů, mimo hlavní sezonu se zdejší život podobá životu kdekoli jinde v Řecku. Mnoho lidí pěstuje stále olivy a hrozny, sklizeň těchto plodin probíhá na podzim a v zimě.

Spousta místních taveren, přinejmenším těch v metropolích, zůstává otevřených i přes zimu – a to je čas, kdy se ostrované chodí po perné práci během turistické sezony bavit. Takové rozdělení roku vede k vysoké sezonní nezaměstnanosti, a tak se někteří místní stěhují na zimu na pevninu. Kromě rybaření a zemědělství totiž není ani na Zakynthu, ani na Kefalonii mnoho jiných pracovních příležitostí a snahy o rozšíření turistické sezony, například nabídkou jarních pobytů s vycházkami za poznáním ostrovní flóry, ztroskotaly na praktické organizační stránce věci.

Jeden tradiční aspekt života na ostrovech však stále přetrvává – je to zpěv písní nazývaných kandádes. Jde o písně určené pro mužský sbor s kytarovým doprovodem. Hudba samotná je kombinací tradičních místních nápěvů, italských lidových písní a operních árií z 19. století (dědictví benátské nadvlády). Není vůbec neobvyklé zaslechnout zde třeba oblíbenou neapolskou píseň O sole mio. Arekia je také velmi populární, byť poněkud melancholičtější žánr sólového zpěvu.

Stručná historie

Důkazy o dávném osídlení jižních Jónských ostrovů jsou poměrně vzácné. Bylo provedeno jen málo vykopávek týkajících se paleolitických a neolitických sídlišť, přesto bylo nalezeno hodně artefaktů, k nimž náleží ruční pazourkové nástroje (například škrabky) – některé z nich jsou vystaveny v archeologickém muzeu v Argostoli. Nejstarší přítomnost člověka na ostrovech se datuje do středního paleolitu (cca před 50 000 lety), kdy byly v důsledku nižší hladiny moří Jónské ostrovy spojeny pevninou s dnešním Řeckem a Itálií. Je pravděpodobné, že skupiny lovců přišly při hledání obživy do tohoto regionu z Pindosu v severním Řecku a z Peloponésu. Tyto skupiny se potom usadily v místech, ze kterých se později staly ostrovy Zakynthos a Kefalonie.

Doba bronzová

Archeologové mají důkazy pro tvrzení, že na Kefalonii existovala vyspělá mykénská kultura. V oblasti Zakynthu podobné důkazy doposud chybí – až na hrobky z doby bronzové poblíž Kambi na západním pobřeží. Podle nalezených artefaktů se předpokládá, že čtyři městské státy antické Kefalonie (viz rámeček) byly založeny v pozdně heladské době cca 1500–1050 př. n. l. Jedno z hlavních center na Kefalonii se zřejmě nacházelo poblíž Tzanaty na jihovýchodě, asi 8 km od Pronnoi, místa pravděpodobně spojeného s Odysseem. Mezi další významná místa na Kefalonii patří komorové hroby u Mazarakaty, objevené v roce 1813 C. P. de Bossetem, a dále pozdně heladské komorové hroby u Metaxaty a Lakithry, z nichž pocházejí ty nejbohatší nálezy z doby bronzové na ostrově.

Čtyři městské státy

Antická Kefalonie byla tzv. tetrapolis sestávající ze čtyř nezávislých městských států, k nimž náleželo Pali na dnešním poloostrově Palliki, Krani poblíž Drapana, Sami blízko dnešního přístavu téhož jména a Pronnoi na jihu ostrova.

Mykénská komorová hrobka poblíž Tzanaty, Kefalonie

Archaické, klasické a helénské období

Původ městských států na Kefalonii i prvních vládců Zakynthu spadá do oblasti řecké mytologie. Existují však i další historické reference; o Zakynthu a čtyřech městských státech Kefalonie se zmiňuje jak Herodotos, tak i Thukydides. Zakynthos byl zřejmě nezávislý a vládli mu vůdcové, kteří původně přišli z Peloponésu, pravděpodobně z Acháje. Tato nezávislost trvala až do vypuknutí peloponéské války (431 př. n. l.), kdy ostrov dobyl athénský generál Tolmides; ostrov stál následně téměř po celou dobu trvání tohoto konfliktu na straně Athéňanů.

Na Kefalonii to bylo trochu složitější. Městské státy byly politicky nezávislé jeden na druhém a utvářely své vlastní aliance; město Pali například válčilo v době perských válek v bitvě u Platají (r. 479 př. n. l.). Až do vypuknutí peloponéské války však byly víceméně – zejména Pali – ve spojenectví s Korintem. Krani mělo vazby také na Athéňany, po vypuknutí peloponéské války se tedy celý ostrov dostal do sféry vlivu Athén.

Někdy v průběhu archaického či klasického období (po roce cca 750 př. n. l.) se kefalonské městské státy staly demokratickými. Profesor G. Moschopoulos uvádí, že kefalonští demos (občané s volebním právem – tedy s výjimkou žen a otroků) se účastnili politických rozhodnutí a že vouli (městský parlament) byl ve městě Pali „dominantní institucí“. Poukazuje také na to, že na žádné minci těchto městských států není zobrazen vládce (s výjimkou mytického zakladatele Kefala).

Ke konci peloponéské války se ostrov Zakynthos dostal pod vliv Sparty, zatímco kefalonské městské státy mezi spojenectvím se Spartou či Athénami poněkud lavírovaly. V roce 226 př. n. l. se pak staly členy aitólského spolku. Později oba dva ostrovy zaujaly také Makedoňany. Filip V. obsadil Zakynthos, ale nikdy nedobyl Kefalonii. Konec helénského období nastává, když Římané pod velením Marka Fulvia Nobilia dobývají Zakynthos v roce 191 př. n. l. a Kefalonii dva roky nato.

Odysseus

Homérův epos Odyssea sleduje dobrodružství známého hrdiny na cestě z Troje na pobřeží Anatolie zpět domů na mytickou Ithaku. Dlouhou dobu se předpokládalo, že bájná Ithaka je totožná s Ithakou dnešní – a spousta místních geografických prvků byla pojmenována podle událostí v eposu. Na podporu tohoto tvrzení však neexistují žádné archeologické důkazy a v poslední době začíná převládat názor, že jižní Kefalonie je pravděpodobně místem, kde se toto bájné království rozkládalo. Zakynthos je v tomto směru úplně mimo hru, ačkoli je zmiňován jak v Odysseji, tak i v Iliadě.

Kostel Agios Dionysios, město Zakynthos

Byzantinci a Frankové

Od dob římské invaze až po počátek byzantské nadvlády v roce 337 se z historie obou ostrovů dochovalo jen málo. I z této doby však existují archeologické nálezy poukazující na bohatství a umělecké aktivity – například vila ve Skale na Kefalonii. Za vlády Byzantinců se pak oba ostrovy, zejména Kefalonie, ujaly své role v obraně před útoky arabských pirátů; v roce 850 se Kefalonie stala sídlem themy (administrativní jednotky Byzantské říše). Obyvatelům Zakynthu se v této době dařilo hůře; vyplenění ostrova Vandaly v roce 474 bylo prvním z mnoha útoků „vnějších sil“.

Jak moc Byzance ochabovala, podobných útoků přibývalo. V roce 1085 napadl Fiskardo na Kefalonii normanský náčelník Robert Guiscard a do roku 1185 byl pod nadvládou Franků celý ostrov (Franky se v této době označují obyvatelé poněkud nesourodých, většinou normanských a italských lenních panství). Po vyplenění Konstantinopole během nechvalně známé čtvrté křížové výpravy v roce 1204 zůstal Zakynthos pod nadvládou Franků až do roku 1479. Kefalonie byla nejprve ovládána benátskou rodinou Orsini, které připadla po čtvrté křížové výpravě. V roce 1357 ostrov z rozhodnutí neapolského krále přešel pod vládu rodiny Tocco – její nejznámější představitelkou byla asi manželka Karla I. Francesca, která vládla po jeho smrti a ustanovila svůj „dvůr dam“ na hradě Agios Georgios.

Benátská pevnost v Assosu, Kefalonie

Otomanští Turci a Benátčané

S rostoucí mocí otomanských Turků na východě bylo jen otázkou času, kdy zaměří svou pozornost i na oba tyto ostrovy. V roce 1479 byly Zakynthos i Kefalonie napadeny Ahmedem Pašou. Turci ostrovy ovládli a odvezli mnoho zajatců zpátky do Istanbulu. Benátčané, další významná mocnost východního Středomoří té doby, sice získali Kefalonii v roce 1481 zpět, na základě smlouvy ji však v roce 1485 navrátili sultánu Bejazitovi II.

Benátčané se nevzdávali myšlenky na ovládnutí Středomoří, a tak se v roce 1489 vylodili na Zakynthu a ostrov opětovně obsadili. O jedenáct let později, v roce 1500, zaútočili společně se španělským vojskem i na Kefalonii a po dvouměsíčním obléhání převzali o Vánocích kontrolu nad pevností Agios Georgios. A tak oba ostrovy, s výjimkou krátkého období, zůstaly jednou z mála oblastí Řecka, která se nedostala do područí a vlivu Otomanské říše.

Oba ostrovy zůstaly pod benátskou nadvládou až do roku 1797. Zažívaly období relativního klidu, neboť Benátčané se postarali o to, aby Zakynthos i Kefalonie byly dostatečně opevněny; působivé hrady či pevnosti Bohali na Zakynthu a také Assos a Agios Georgios (za Benátčanů dlouhou dobu metropole) na Kefalonii představují dědictví benátské nadvlády. Ostrovy nebyly ceněny pouze jako základny benátského loďstva, znamenaly též významný zdroj zemědělské produkce a většina olivových sadů na ostrovech byla vysázena právě za Benátčanů.

Dalším významným dědictvím benátské nadvlády je velké množství krásných kostelů – mnohé z nich se zdobenými zlacenými barokními interiéry. Hodně jich, včetně krásných ikon, pochází z dílny krétských sochařů a malířů, kteří na Zakynthos a Kefalonii uprchli poté, co Kréta padla do otomanského područí v roce 1669. Když se ocitli na Jónských ostrovech, byli zasaženi vlivem italské renesance – výsledná umělecká syntéza je potom známá jako jónská malířská škola.

Místní vládci pocházeli z benátských aristokratických rodin, které se na ostrovech usadily a získaly zde rozsáhlé majetky. Jejich jména se zapisovala do tzv. Libro d’Oro (Zlaté knihy). Díky vlivu západního světa zde byla založena také celá řada škol, což umožnilo přinést na ostrovy myšlenky osvícenství. Ostrovy ale nadále setrvávaly pod autokratickou vládou a obyvatelé nebyli imunní vůči vlně národního uvědomování, která sílila v průběhu 18. století.

Zakynthos v 19. století od Josepha Cartwrighta

Republika sedmi ostrovů a Britové

V roce 1797 obsadila ostrovy revoluční francouzská vojska. Nadšení, se kterým je ostrované vítali (například kniha Libro d’Oro byla spálena na hlavním náměstí v Argostoli), vedlo zpočátku k radikálním krokům, jako třeba zrušení náboženství. Další mocnosti, zejména pravoslavné Rusko, ale nebyly nadšeny Napoleonovým rozšířením sféry vlivu, a proto podporovaly agitaci proti Francouzům. V roce 1798 spojená ruská a turecká flotila připlula k ostrovům a s částečnou místní podporou se jich zmocnila.

Konstantinopolská smlouva, podepsaná roku 1800, vyústila ve vytvoření autonomní republiky pod tureckým vzdáleným dohledem. Tato „Eptenisos Politia“ (neboli Republika sedmi ostrovů) se stala prvním nominálně nezávislým moderním řeckým státem. Ne vše šlo ovšem zcela hladce, zejména na Kefalonii, kde spolu města Argostoli a Lixouri tvrdě a někdy i násilnou formou soupeřila o politickou moc.

Mladý stát se dočkal svého konce v roce 1807, kdy jej obsadili podle smlouvy z Tilsit Francouzi; následně byly ostrovy Zakynthos a Kefalonie od roku 1809 pro změnu okupovány britskými vojsky. Britská okupace, která trvala až do roku 1863, nepředstavovala pro ostrovany pouze šťastné období. Přestože Britové vybudovali spoustu veřejně prospěšných staveb (například maják Agios Georgios nebo most Drapano), místní obyvatelstvo bylo stále více nespokojené s cizí okupací a nadvládou – zejména po vzniku sousedního moderního řeckého státu v letech 1828–32. Třebaže střední vrstvy žily v relativním komfortu, venkovští farmáři byli utlačovaní a chudí, což na Kefalonii vyústilo ve dvě protibritská ozbrojená povstání v letech 1848–49.

Nezávislost

Oba ostrovy byly dlouho útočištěm bojovníků za nezávislost z řecké pevniny (vojevůdce Kolokotronis přistál na Zakynthu v roce 1805) a v roce 1863 byly vlastenecké ambice konečně naplněny, když byly tzv. Londýnským protokolem Jónské ostrovy připojeny k Řecku.

Ideály osvícenství, které vedly nakonec k nezávislosti, měly vliv na formování některých radikálních politiků. Zejména Kefalonie se stala „líhní“ disentu – byla například domovem Marinose Antypase, prvního řeckého socialisty, zavražděného v Thesálii v roce 1907. Ještě znepokojivějším projevem radikalismu byla vláda fašistického diktátora Ioannnise Metaxase (původem z Kefalonie), který vládl v Řecku od vojenského převratu v roce 1936 až do své smrti v roce 1941. Zemřel dva měsíce před německou invazí do Řecka.

Dionysios Solomos

Druhá světová válka a zemětřesení v roce 1953

Příštích zhruba 15 let bylo pro ostrovy velmi drsným obdobím – způsobilo mimo jiné vlnu emigrace, během níž velký počet rodin odešel do Austrálie, Spojených států nebo jižní Afriky. První katastrofou byla 2. světová válka. Třebaže Řekové nejprve odrazili a zadrželi Mussoliniho vojska v letech 1940–41, mnohem silnější spojené síly Osy obsadily zemi během roku 1941. Zakynthos a Kefalonie se původně nacházely pod italskou okupační správou, avšak po kapitulaci Itálie v roce 1943 sem přišli Němci a nastolili mnohem tvrdší režim. Na Kefalonii popravili většinu italských vojáků (jak to popisuje kniha a film Mandolína kapitána Corelliho).

Sotva se ostrovy začaly vzpamatovávat z hrůz 2. světové války a následné řecké občanské války, udeřilo v srpnu 1953 ničivé zemětřesení. Epicentrum se nalézalo na mořském dně mezi Zakynthem a Kefalonií, proto byly otřesy silnější v jižní, hojně osídlené části Kefalonie a v severní části Zakynthu, relativně méně obydlené. Škody na Kefalonii byly vyšší – zemětřesení si tehdy vyžádalo více než 400 obětí. Město Zakynthos bylo ale kompletně zničeno – nejen kvůli zemětřesení samotnému, ale i v důsledku následných požárů a explozí. Částečně za ně nesla vinu otevřená ohniště, na nichž ostrované vařili, dále ilegálně přechovávané krabice s dynamitem, pomocí nichž místní nezákonně „rybařili“.

Zóna zemětřesení

„Důvod, proč staví svoje domy tak nízké (na Zakynthu), jsou mnohá zemětřesení, která postihují tento ostrov více než kterékoli jiné místo na světě.“

Thomas Coryat, 1612

Na kole na nábřeží v Sami

Nástup turismu

Mnoho lidí z tehdy bohatší Kefalonie emigrovalo. O něco méně jich opustilo Zakynthos, který byl chudší asi až do roku 1982, kdy na ostrov přijeli první turisté v rámci organizovaného zájezdu. To doslova zažehlo explozi rozvoje turistického ruchu, který se šířil jako horečka po plážích na jihu a východě ostrova. Kefalonie byla tohoto boomu relativně ušetřena až do fenomenálního úspěchu knihy a filmu Mandolína kapitána Corelliho, který přivedl v 90. letech na ostrov turisty. Ve stejné době se začali vracet z ciziny někteří kefalonští emigranti. Rozvoj turismu s sebou přinesl ohrožení životního prostředí. Ironií je, že jeho ochraně asi více napomůže pokles počtu turistů a úpadek turistického ruchu v posledních letech než navrhovaná „zelená“ opatření.

Historické milníky

cca 50 000 př. n. l.

Důkazy o paleolitickém osídlení.

cca 1500–1050 př. n. l.

Vznik čtyř městských států na Kefalonii.

191–189 př. n. l.

Dobytí ostrovů Římany.

337

Ostrovy se dostávají pod byzantskou nadvládu.

1185–1479

Obsazení ostrovů Franky.

1479

Otomanští Turci dobývají ostrovy a odvážejí spoustu zajatců.

1489–1500

Otomanští Turci jsou z ostrovů vypuzeni (ze Zakynthu 1489, z Kefalonie 1500) Benátčany a nikdy se již nevrátí.

1500–1797

Období benátské vlády – výstavba charakteristických kostelů a výsadba olivových plantáží.

1797

Ostrovy okupovány francouzskými vojsky.

1798

Rusové a Turci, nespokojení s nárůstem Napoleonova vlivu, se spojí a ostrovy dočasně obsadí.

1800

Konstantinopolská smlouva. „Eptanisos Politia“ se stává prvním autonomním moderním řeckým státem, třebaže pod tureckým dohledem.

1807

Smlouva z Tilsit. Ostrovy připadají opět Francii.

1809–63

Britská okupace ostrovů.

1848–49

Dvě ozbrojená protibritská povstání farmářů.

1863

Londýnský protokol prohlašuje Jónské ostrovy za součást Řecka.

1941–45

2. světová válka. Řecko je okupováno nejprve Italy, později Němci. Nacisté popravují italské vojáky na Kefalonii – inspirace pro knihu Mandolína kapitána Corelliho.

1953

Kefalonii i Zakynthos zasahuje velké zemětřesení, poničeny jsou téměř všechny budovy a umírá více než 400 lidí.

1982

Na Zakynthos přijíždějí první turisté v rámci organizovaného zájezdu.

1999

Zřízen národní mořský park Zakynthos.

2000

Na Kefalonii se natáčí film Mandolína kapitána Corelliho s Penelope Cruz a Nicholasem Cagem v hlavních rolích.

2012

S prohlubující se ekonomickou krizí volí obyvatelé na obou ostrovech levicové zastoupení do parlamentu – opoziční stranu Syriza.

Zakynthos

Zakynthos, známý též pod italským názvem Zante, je nejjižnějším z Jónských ostrovů ležících západně od pobřeží pevninského Řecka. Ostrov lze rozdělit do tří geografických oblastí: poloostrov Vasilikos na jihovýchodě, centrální nížinu a divoký hornatý severozápad. Jeden z nejzelenějších řeckých ostrovů má kvalitní úrodnou půdu a v zimě a na počátku jara také dostatek dešťových srážek.

Ačkoli je dnes Zakynthos skrznaskrz řecký, důkazům o benátském dědictví ostrova zde neuniknete – od italsky vyhlížejících kostelních věží až po potomky benátských aristokratických rodů, kteří dodnes vlastní rozsáhlé pozemky.

Ostrov dvou tváří

Zatímco krásné písčité pláže na jižním a východním pobřeží ostrova Zakynthos si oblíbili účastníci organizovaných pobytových zájezdů, zbytek ostrova – zejména západní pobřeží – zůstává divoký a z turistického pohledu nerozvinutý.

Nábřeží v Zakynthu

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Top 10 zajímavostí

Ideální výlet po Zakynthu a Kefalonii

Úvod

Stručná historie

Zakynthos

Město Zakynthos

Byzantské muzeum

Knihovna

Solomosovo muzeum

Kostel Agios Dionysios

Pevnost Bohali

Centrální planina

Maherado, Agia Marina a Pigadakia

Gerakari, Kypseli a Tragaki

Východní pobřeží

Zátoka Laganas

Národní mořský park

Poloostrov Vasilikos

Horské vesnice a západní pobřeží

Keri a Agalas

Kiliomeno a Louha

Z Exo Hora do Anafonitrie

Zátoka Navagio

Sever

Kefalonie

Argostoli

Archeologické muzeum

Korgialeniosovo muzeum

Nadace Foka-Kosmetatou

Lithostroto a most Drapano

Mlýny Katavothres

Zahrady Votanokypos Kefalonias

Livatho a jižní pobřeží

Pevnost Agios Georgios

Lassi a Metaxata

Z Lourdaty do Skaly

Mount Enos

Národní park Enos

Sami a Poros

Jeskyně Drogarati a Melissani

Poros

Poloostrov Palliki

Lixouri

Jižní a východní pobřeží

Anogi

Sever

Vesnice na severozápadě

Myrtos a Assos

Kolem Fiskarda

Ithaka

Vathy a sever ostrova

Odysseova stezka

Volný čas

Zajímavosti

Mytický původ

Odysseus

Historické milníky

Sonet pro Zante

Pravidla v národním parku

Zapáchající pláž

Mandolína kapitána Corelliho