Top 10 zajímavostí

Výstavní pavilon Secese Zde je vystaven 34 metrů dlouhý Beethovenův vlys od Gustava Klimta

Kunsthistorisches Museum Mezi jeho skvosty patří také Rafaelova díla

Prater Ohromný vídeňský zábavní park, kde se točí slavné ruské kolo

Stephansdom Gotická katedrála v srdci Vnitřního Města

Karlsplatz Kromě kostela Karlskirche nabízí i řadu dalších atrakcí

Španělská jezdecká škola Navštivte vystoupení lipicánů

MuseumsQuartier Na jednom místě najdete Muzeum moderního umění, Architektonické centrum i multimediální expozice

Hofburg Habsburský císařský palác

Schönbrunn Honosný rokokový palác Marie Terezie s přilehlými zahradami

Belvedere K jeho pokladům patří slavný Polibek Gustava Klimta

Ideální den ve Vídni

9.00 Snídaně

Vydatná alpská snídaně je skvělým vykročením do nového dne. Doplňte energii buď přímo v hotelu, nebo si vyberte z opulentního snídaňového menu v Café Drechsler.

10.00 Královský palác

Putování po vídeňských památkách zahajte u Stephansdomu, přímo v centru města. Vystoupejte na vrcholek věže a z výšky si prohlédněte hlavní město Rakouska. Potom nasedněte na U-Bahn a nechte se odvézt k habsburskému baroknímu skvostu, k zámku Schönnbrunn. Před návratem do centra si určitě stihnete prohlédnout 40 nablýskaných pokojů (z celkového počtu 1440).

12.00 Oběd

V poledne si zajděte do maličké restaurace Immervoll, kde si ve společnosti zaměstnanců z nedalekých kanceláří můžete vychutnat autentickou vídeňskou kuchyni, nebo zaskočte do bistra Trzesniewski na tradiční obložené chleby.

13.00 Návštěva muzea

Po obědě nasedněte na U-Bahn, nebo na tramvaj a svezte se ke slavnému MuseumsQuartier. Stihnete si prohlédnout jen zlomek toho, co se zde nabízí, proto si předem pečlivě vyberte, co vás zajímá. Ke skvělým volbám patří MUMOK a Leopold Museum. Přes ulici se nachází špičkové Kunsthistorisches Museum. Pokud potřebujete nabrat síly, můžete zajít do některé z mnoha kaváren.

15.30 Udělejte si přestávku

Po prohlídce muzea si dopřejte poklidnou procházku parkem, tzv. Volksgarten, nebo si na zahrádce některé z kaváren vychutnejte šálek kávy.

17.00 Zkuste třeba Beisl

Díky brzké večeři budete moct věnovat večer dalším vídeňským zážitkům. Proto zamiřte do některé z malých přátelských restaurací, které se nazývají Beisl. Mají neformální atmosféru a nabízejí místní speciality. U obyvatel centra jsou oblíbené například Beim Czaak nebo Reinthaler.

18.30 V jednom kole

Další zastávkou je zábavní park Prater. Svezte se na obřím ruském kole zvaném Riesenrad, které se stalo nesmrtelným i díky filmu Třetí muž. Prater nabízí řadu dalších lákadel a můžete tu klidně strávit celou noc. Pokud vám však pouťové atrakce nic neříkají, můžete se projít, či projet na kole podél Dunaje nebo po vídeňských parcích.

20.30 Na skleničku

Chcete-li příjemně zakončit den, opusťte centrum města a navštivte některý Heuriger (vinný šenk), například Braunsperger nebo Fuhrgassl--Huber. Můžete ochutnat skvělé místní červené či bílé víno a k tomu něco zakousnout. K vídeňským večerům tyto šenky neodmyslitelně patří a většina z nich je snadno dostupná přímo z centra.

Úvod

Kultivovaní Vídeňané si s chutí užívají takzvaného Wiener Lebensart, vytříbeného umění žít. To se odráží nejen ve skvostném výtvarném umění, v hudbě a architektuře, v divadlech, čilém kavárenském ruchu či ve vášni pro pompézní plesy, ale – kde jinde najdete vinice přímo uvnitř města? V roce 2001 byla oblast Innere Stadt (Vnitřní Město) zapsána na seznam světového dědictví UNESCO, což je pocta, která území plnému barokních paláců, s věhlasným Burgtheatrem a Staatsoperou (Státní operou) a s bludištěm úzkých středověkých uliček proplétajících se okolo Stephansdomu (katedrály sv. Štěpána) bezpochyby náleží. A Innere Stadt není jedinou vídeňskou položkou v seznamu UNESCO, zámek Schönbrunn do něj byl zapsán v roce 1996.

Urban transport

Přesto Vídni s 1,5 milionem obyvatel nehrozí, že by se stala pouhým muzeem pod širým nebem. Zastaralá zákoutí pravidelně procházejí přestavbou a získávají nová využití a řada moderních projektů, od rozpustilé Hundertwasserovy spalovny odpadů po ocelovou Millenium Tower, sem vnáší rozměr 21. století. V historickém centru propojují projekty, jako například MuseumsQuartier, minulost se současností a dodávají tak panoramatu rakouského hlavního města moderní nádech.

Městské okresy

Vídeň je rozdělena do 23 městských částí. 1. obvod zahrnuje historické Innere Stadt (Vnitřní Město), oblasti 2 až 9 se rozkládají okolo Ringstrasse.

Dalším důvodem pro přidání do seznamu UNESCO je skutečnost, že od 16. století je Vídeň obecně uznávaná jako evropské centrum hudby. A stejná hudba tu zní i dnes. Určitě zaslechnete valčíky Johanna Strausse – kdo jiný by mohl zablácený hnědavý Dunaj popsat jako modrý! V Opeře se nechte přenést zpět do období baroka, kdy komponoval Wolfgang Amadeus Mozart. Potom zamiřte do některého z vinných šenků Heuriger na hranici Vídeňského lesa (Wienerwald) na sklenku bílého a zaposlouchejte se do sentimentálních písní. Anebo si můžete dát pár piv za zvuků elektronické hudby v některém z městských klubů.

Valčík

Hudba má ve Vídni letitou tradici. Byly zde napsány opery, muzikály i moderní jazzové sklady, nejproslulejší jsou však klasické vídeňské valčíky. Valčík vznikl na základě klasického německého tance Ländler, který byl komponován na tři doby. Do oblíbených tanečních sálů valčík pronikl v roce 1819. Kapelník Joseph Lanner do svého nevelkého hudebního tělesa angažoval mladého houslistu Johanna Strausse. Od té chvíle věhlas nového tance rostl; z malé skupiny hudebníků se stal orchestr. Poté co Johann Strauss orchestr opustil (a založil svůj vlastní), složil Lanner světoznámou skladbu Trennungswalzer (Valčík na rozloučenou). Později se oba umělci pro potěšení publika utkávali v tzv. valčíkové válce, jejíž jednotlivé „bitvy“ se odehrávaly v kavárnách parku Prater. Toto hudební soupeření skončilo smírem: Strauss zahrál valčíky – adagio – i na Lannerově pohřbu.

A pokud chcete jen odpočívat, ve Vídni je na relaxaci místa dost. Díky venkovskému okolí tu vládne pomalejší životní tempo než ve většině jiných měst podobné velikosti.

Tradice a moderna

Vídeňané jsou hrdí na historický odkaz svého města a dokazují to jak kontinuitou, tak také změnami: zrenovovali velké staré hotely a kavárny a k jejich zákazníkům – umělcům, spisovatelům, myslitelům a snílkům – se poté připojili televizní producenti, lidé z marketingu a pochopitelně turisté. Vídeňští módní návrháři se chopili tradičního teplého vlněného lodenu a vtiskli mu moderní střih a jasnější barvy, než jaké mívala olivově zelená saka a kabáty. Uznávaný Burgtheater neustále popichuje domácí publikum provokativními inscenacemi, například od Thomase Bernharda.

Kočár tažený koňmi, centrum Vídně

Velkolepé habsburské královské kolekce obsahují mistrovská díla evropského umění, ale i práce vídeňských mistrů z 20. století – Klimta, Schieleho a Kokoschku –, kteří ve své době šokovali veřejnost.

Rakouské hlavní město nabízí také pestrou paletu muzeí s různými typy výstav, od impozantních po šokující (mnoho z nich lze s Wien-Karte navštívit zdarma nebo za snížené vstupné, karty lze získat v turistických informačních kancelářích). Některé věci se však (naštěstí) nemění: Fiakry (kočáry) nadále vozí turisty městem, sněhově bílí lipicáni se stále předvádějí ve Španělské jezdecké škole, kavárny pořád vábí zákazníky na šlehačkové dorty, včetně Sachertorte, které jsou podávány s odborně připravovanou kávou, a plesová sezóna nadále zůstává ústředním bodem společenského kalendáře. V lednu a únoru soupeří Ples v Opeře s Plesem vídeňských filharmoniků o titul akce, kterou musí navštívit každý, kdo ve společnosti něco znamená. Majitelé cukráren a kaváren pořádají bály Zuckerbäckerball a Kaffeesiederball. Společenské večery s tancem mají také lékaři, právníci, ba i fiakristé. V květnu se pak sjíždějí světové celebrity na Life Ball, největší evropskou charitativní akci zaměřenou na boj proti AIDS.

Vídeňské kouzlo

Vídeňané si málokdy nechají ujít příležitost vyslovit lichotku „Ruku líbám“ nebo „Má úcta“. Dokonce i neformální pozdrav „Servus“ (ahoj) pochází z latinského „služebník“.

Na křižovatce

Historický význam Vídně coby křižovatky mezi východoevropskou a západoevropskou civilizací byl oživen po pádu sovětského impéria a po vstupu Rakouska do Evropské unie v roce 1995. Návštěvníky často překvapí uvolněná atmosféra města. I přesto, že jsou ve Vídni četné společenské změny přijímány kladně, místní obyvatelé stále dbají na staré, konzervativní hodnoty. Vídeňany bylo vždy obtížné někam politicky zařadit. Provolávali slávu nejdříve habsburským císařům a potom Napoleonovi. Radostně přijali republikánský experiment po první světové válce, vítali Hitlera, aby posléze zjistili, že jim více vyhovuje demokracie, neboť lépe odpovídá jejich smyslu pro Gemütlichkeit. Slovo gemütlich znamená „pohodlný“ a „útulný“. Právě tak lze charakterizovat město Vídeň. Občas se tu však můžete setkat s poněkud zlomyslným humorem, známým jako Wiener Schmäh.

Hlavní město habsburské monarchie se stalo domovem nejen pro Slovany a Maďary, ale také pro Němce a zástupce jiných evropských národností. Před rokem 1938 zanechali výrazné stopy ve vídeňské kultuře rakouští Židé, mimo jiné psychoanalytik Sigmund Freud, skladatel Gustav Mahler či dramatik Arthur Schnitzler. Současná Vídeň si je vědoma jejich utrpení v dobách nacismu. Dnes se řady obyvatel rozšířily o Poláky, Italy, Turky, etnické skupiny z bývalé Jugoslávie, ale i o přistěhovalce z mimoevropských zemí. Úředním jazykem je pochopitelně němčina, ale ta má, podobně jako vídeňská kuchyně, schopnost absorbovat další cizorodé prvky – z jazyků všech menšinových skupin.

Noční Vídeň z ptačí perspektivy

Stručná historie

Už v nejstarších dobách byla Vídeň křižovatkou mezi východní a západní Evropou. Prvními obyvateli tohoto území byli Ilyrové, kteří sem připluli po Dunaji z Balkánského poloostrova. Keltové, putující z Galie, tu okolo roku 500 př. n. l. založili město Vindobona („Zářivé pole“).

Římané a barbaři

V 1. století n. l. přišli do Vindobony Římané. Zamířili sem z Británie, aby posílili vliv říše u východních hranic. Vybudovali základnu v oblasti dnešního Hohermarktu ve Vnitřním Městě. Od začátku se museli potýkat s nájezdy barbarských kmenů. Při obraně hranic podlehl ve Vindoboně roku 180 n. l. morové nákaze císař Marcus Aurelius. O sto let později nechal jiný římský císař, Probus, na svazích Wienerwaldu založit vinice. Dnes tento počin připomíná ulice Probusgasse s vinnými šenky zvanými Heuriger, ve městském okrese Heiligenstadt.

Křesťanství se do Vídně rozšířilo ve 4. století, proti přetrvávajícím nájezdům barbarských bojovníků však bylo bezbranné. V roce 453 vstoupil do Vídně hunský král Attila. Po Hunech následovaly během dalších 600 let invaze Gótů, Franků, Avarů, Slovanů a Uhrů. Bez ohledu na tyto potíže zde byl v roce 740 postaven první kostel – Ruprechtskirche. Za vlády císaře Karla I. Velikého pak přibyly další dva: Maria am Gestade a Peterskirche.

Za vlády Babenberků

Uklidnění politické situace přinesl rok 1156, kdy bylo Babenberkům, bavorskému šlechtickému rodu, který o jeden a půl století dříve vyhnal Uhry, císařem Svaté říše římské uděleno privilegium minus, které mimo jiné povýšilo markrabství rakouské na vévodství.

První vévoda, Jindřich II. Babenberský, se se svým dvorem usadil v místě dnešního Platz am Hof. Jeho vládu lze označit za první zlatou éru Vídně. Prosperovalo umění, kvetl obchod a rozvíjela se řemeslná výroba. Do Vídně proudili obchodníci a řemeslníci z Německa. Město se stalo důležitou zastávkou pro křižácké výpravy. Skotští a irští mniši tu na své cestě do Jeruzaléma založili klášter Schottenstift. Za vlády Babenberků vyrostlo mnoho nových kostelů (za zmínku stojí jistě Stephansdom), ale také klášterů, elegantních šlechtických sídel podél širokých hlavních tříd a pevnost na místě budoucího hradu Hofburg. V roce 1200 bylo okolo Vnitřního Města vybudováno opevnění, jehož polohu dnes připomíná okružní Ringstrasse. Stavba byla financována z peněz, které Vídeň obdržela jako výkupné za krále Richarda Lví srdce. Byla to také doba minstrelů a prvopočátek dlouhé vídeňské hudební tradice.

Rodokmen Babenberků v klášteře Klosterneuburg

Habsburkové

V roce 1246, po smrti Fridricha II. Babenberského (řečeného Bojovný), vymřela mužská linie rodu Babenberků a země připadla českému králi Přemyslu II. Otakarovi. Na rozdíl od svého předchůdce, který si nevážil těžce dobytého míru a pouštěl se do šarvátek se svými barony, sváděl manželky měšťanů a při sebemenším popíchnutí vyhlašoval válku, byl Přemysl Otakar u Vídeňanů oblíben. Rozšířil Stephansdom a začal budovat Hofburg, přestože sám ve Vídni nesídlil. V roce 1278, po Otakarově smrti na Moravském poli nedaleko Vídně, město ovládli Habsburkové a udělali z něj centrum své říše.

Nejasné kořeny

Jako dynastie, z níž vzešli vládci Německa, Rakouska, Uher, Čech a Moravy, Španělska a mnoha dalších států, mají Habsburkové poměrně nejasné kořeny. Rod odvozuje své jméno od hradu Habichtsburg (Jestřábí hrad) na řece Aara v současném Švýcarsku. Společně jej vybudovali biskup Warner ze Strasbourgu a jeho bratr hrabě Radbot.

Historie Vídně pak byla po celá staletí ve znamení střetů mezi habsburskými velikášskými vizemi o dobývání světa a zálibou měšťanů v poklidném životě. Kdykoli se Habsburkové vydali rozšiřovat své impérium, ať už za vlády Maxmiliána I., Karla V. nebo Ferdinanda I., Vídeň byla vždy zanedbávána. Největší oblibu si získali vladaři, kteří „zůstávali doma“ a věnovali se budování města. Rudolf IV. (Rudolf der Stifter) založil v roce 1365 univerzitu a proměnil románskou katedrálu Stephansdom v gotický skvost, který můžeme obdivovat dodnes. Fridrich III. práci svého předchůdce dokončil a v roce 1469 získal souhlas Říma, aby se Vídeň stala biskupstvím. Vídeňané projevili svou vděčnost tím, že ostatky panovníka pohřbili přímo ve svatoštěpánské katedrále. Hrobka Fridricha III. dokazuje, že právě on se řídil neskromným heslem: AEIOU, Austriae Est Imperare Orbi Universo (v českém překladu: Rakousku je předurčeno vládnout světu).

15. století nebylo pro Vídeň žádnou procházkou růžovým sadem: v roce 1421 bylo v židovské čtvrti poblíž Judenplatz zaživa upáleno víc než 200 Židů; ostatní byli vyhnáni z města. V letech 1485 až 1490 okupoval Vídeň uherský král Matyáš Korvín. Habsburský panovník Maximilián I. (1493–1519) uvedl v život heslo „Ať válčí jiní, ty šťastné Rakousko se zasnubuj, neboť říše, které jiným dává Mars, tobě dává Venuše“, když rozšiřoval říši uvážlivými sňatky svých početných arcivévodů a arcivévodkyň.

Osmané pod vedením Sulejmana I. zvaného Nádherný v roce 1529 více než dva týdny bezvýsledně obléhali Vídeň. Předměstí sice byla zničena, ale Vnitřní Město náporu Turků odolalo.

V 16. století v době reformace a za následné třicetileté války v letech 1618–1648 se město proměnilo v obranný val katolické církve. Po odražení útoků muslimských Turků v roce 1577 byly ve městě zakázány protestantské pobožnosti. Tažení protestantských Švédů vedených Gustavem II. Adolfem v roce 1645 bylo neúspěšné.

Kupole Hofburgu

Židé byli vpuštěni zpět do města ve 20. letech 17. století, ovšem pouze do ghetta v mokřinách Leopoldstadtu. Do zlaté barokní éry, která byla oslavou architektury a hudby, vstoupila Vídeň za vlády císaře Leopolda I. V roce 1679 město zasáhla ničivá morová rána a roku 1683 město obléhali Osmané. Velký vojevůdce a učenec, princ Evžen Savojský, byl za své vítězství nad Turky odměněn mnoha dary, díky nimž mohl postavit velkolepý a dodnes obdivovaný palác Belveder. Jeho příkladu následovali Auerspergové, Schwarzenbergové a Lichtenštejnové. Také oni zde vybudovali sice o něco skromnější, ale také nádherné paláce.

Karel VI. se po válce o španělské dědictví do Vídně vrátil v roce 1711 spíše jako Španěl než jako Rakušan: přinesl s sebou přísnost v oblékání a okázalou zbožnost španělského dvora. Jeho barokní přestavba opatství Klosterneuburg ze 12. století byla pokusem o vytvoření rakouské verze El Escorialu. Stejně tak obrovský kostel Karlskirche měl napodobit baziliku sv. Petra v Římě. Ve snaze překonat paláce ve Versailles byl značně rozšířen také hrad Hofburg. Zároveň byla zbudována Španělská jezdecká škola a Dvorská knihovna. Přerod Vídně v barokní město byl převážně prací tří rakouských architektů: Johanna Bernharda Fischera von Erlach, jeho syna Josefa Emanuela a Johanna Lukase von Hildebrandt.

Karel zemřel bez mužských potomků, a tak po něm na rakouský trůn nastoupila jeho dcera Marie Terezie.

Princ Evžen Savojský (1663–1736)

Z řad Vídeňanů, kteří jsou svou podstatou spíše skeptici, vzešlo jen málo skutečných hrdinů. Je ironií, že největší z nich byl francouzského původu. Princ Evžen Savojský se narodil v Paříži v roce 1663 a jeho osobnost byla jedinečnou kombinací vojenské odvahy, kultivovanosti a lidské vřelosti. Když se mu za vlády krále Ludvíka XIV. nepodařilo vybudovat vojenskou kariéru ve své vlasti, strávil nějakou dobu v klášteře a potom se vydal hledat štěstí do Rakouska. Do Vídně se dostal v roce 1683 právě včas, aby se mohl zapojit do obrany města před Turky. V následujících letech získal řadu zásluh v bojích proti Osmanům a Francouzům, roku 1697 byl povýšen do hodnosti nejvyššího vojenského velitele. Byl malého vzrůstu a chodil vždy v hrubé hnědé uniformě, proto mu vojáci přezdívali „Malý Kapucín“.

Marie Terezie a Napoleon

Po období horečnaté výstavby za vlády mužské linie rodu Habsburků si Vídeňané mohli oddechnout pod mateřským vedením císařovny Marie Terezie (1740–1780). Tato zbožná žena a zároveň matka 16 dětí byla nadšenou mecenáškou umění, především hudby. Milovala koncerty a operní představení, které pořádala ve svém novém paláci Schönbrunn; upřednostňovala jej před strohým Hofburgem. V čele dvorního orchestru stál Christoph Gluck, ve Vídeňském chlapeckém sboru zpíval mladý Joseph Haydn a císařovnino srdce si získal Wolfgang Amadeus Mozart, když jako šestiletý hoch požádal o ruku jedné z jejích dcer. Právě díky těmto třem skladatelům – Gluckovi, Haydnovi a Mozartovi – se Vídni přezdívá „město hudby“.

Císařovna Marie Terezie

Císařovnin syn Josef II. (1780–1790) proslul svými rozsáhlými reformami, kterými usnadnil život rolníkům, protestantům a Židům. Konzervativní Vídeňané na takové změny nebyli připraveni. S obavami sledovali, jak císař ruší klátěry, jak nechal strhnout hradby oddělující Vnitřní Město od zbytku města a zavedl byrokratický systém správy říše.

Mnohem bezpečněji se lidé cítili pod vládou Františka II., který poté, co z Francie dorazily zprávy o popravě Marie Antoinetty, odmítal jakékoliv reformy. Když Vídeňané spatřili novou vlajku Francouzské republiky, okamžitě ji roztrhali na kusy a s ní i dobré diplomatické vztahy mezi Rakouskem a Francií. Méně radikální už byli v roce 1805, kdy do města dorazila Napoleonova armáda a francouzský císař nocoval před slavnou bitvou u Slavkova v Schönbrunnu, který nechala postavit jejich milovaná císařovna.

A znovu přišla ke slovu věhlasná politická zbraň Habsburků – výhodně uzavírané sňatky. Poté co císař František v roce 1810 sečetl veškeré ztráty říše, nechal provdat svou dceru Marii Luisu za svého úhlavního nepřítele Napoleona. Vídeňané neprotestovali, před válečným chaosem dali přednost míru.

Dlouhé 19. století

Napoleonská doba skončila Vídeňským kongresem v roce 1815, na kterém se znovu dělila Evropa. Kongres organizoval Františkův kancléř Metternich. Právě jemu přenechal první rakouský císař František diplomatické šarády a sám dohlížel na proud hostin, plesů a koncertů. Císařovo počínání bylo některými ironicky označeno za úspěšnější a účelnější než Metternichovo. „Tenhle kongres se nikam neposouvá,“ prohlásil belgický princ de Ligne, „jen tančí.“

V následujících přibližně 30 letech ve městě vládla atmosféra příznivá pro střední třídu a aristokracii. Oblíbeným výletním místem královské rodiny se stal Prater. Opět odevšad zněla hudba. Přízni šlechty se těšil Ludwig van Beethoven, mezi Vídeňany byly však oblíbenější valčíky Johanna Strausse (otce i syna).

V roce 1848 zasáhla Vídeň revoluční vlna, která se valila celou Evropou. Její hlavní myšlenkou byla nezávislost jednotlivých národů a nutnost politických reforem. Císař Ferdinand I. Dobrotivý údajně reagoval na zprávu o pochodu vzbouřenců na Hofburg slovy: „A to oni smějí?“ Dříve než se dočkal odpovědi, musel opustit město. Autoritářský Metternich byl zbaven moci, ministr války Theodor Latour byl lynčován a pověšen na pouliční lampě. Pak povstání skončilo, bylo brutálně potlačeno císařskými vojáky. Ferdinand 2. prosince podepsal v Kroměříži abdikaci a přestěhoval se do Prahy.

Na trůn usedl Ferdinandův synovec František Josef. Mladý císař si uvědomoval, jaké ohromné břímě na něj dopadlo, a po celých 68 let své vlády se soustředil na důslednou ochranu rodinných zájmů a zachování říše v co největším možném rozsahu. Vídeň se mu paradoxně stala zlatou klecí, odkud mohl pouze sledovat nevyhnutelný úpadek impéria. Město bohatlo za průmyslové revoluce, nová kapitalistická aristokracie si budovala působivá sídla na Ringstrasse a rozšiřovala další rezidenční čtvrti.

V roce 1873 se konala ve Vídni Světová výstava, která město přivedla téměř k bankrotu. Za zvuků hudby Brahmse, Brucknera, Mahlera, Lehára a Strausse rakouské mocnářství pomalu spělo ke konečnému rozpadu. V galerii Secession představila skupina mladých umělců nový umělecký styl, který vešel ve známost jako Jugendstil (art nouveau či secese). Sigmund Freud, obklopen knihami v univerzitní pracovně, konstatoval, že Vídeňané jen zkoumají hlubiny svého nevědomí a pátrají po zrnkách svých temných motivací. Vídeňané mu tehdy nevěnovali pozornost. Intelektuálové v kavárnách vedli buřičské řeči a město dál tančilo valčík. Adolf Hitler v té době nenápadně opustil město, znechucen nedostatkem uznání svého uměleckého talentu. Z problémů „pravých Němců“ pak už vždy obviňoval Židy a Slovany, s nimiž se ve Vídni setkal.

Památník Johanna Strausse mladšího ve Stadtparku

Rozpad monarchie

Poslední roky vlády Františka Josefa byly poznamenány řadou osobních tragédií: syn Rudolf spáchal v Mayerlingu sebevraždu, manželka Sissi přišla o život při atentátu v Ženevě a dědic trůnu, arcivévoda František Ferdinand, byl zastřelen v Sarajevu. První světová válka (1914–1918) ukončila existenci habsburské monarchie a způsobila ekonomický pád Vídně. Přestože byla Vídeň v té době čtvrtým největším městem na světě, ztratila své zázemí v Čechách, na Moravě, na Slovensku, v Maďarsku a v části Polska, Rumunska a bývalé Jugoslávie – všechna tato území dříve přispívala k prosperitě monarchie a tím i jejího hlavního města.

Císař František Josef

Po první světové válce v čele Státní opery stanul Richard Strauss, nově nabytý tvůrčí potenciál se začal projevovat také ve výstavbě moderních bytových domů. Městská ekonomika však strádala velkou inflací. Obyvatelstvo se polarizovalo a docházelo k pouličním bojům mezi příznivci komunistů a stoupenci pravicově orientované vlády Engelberta Dollfusse. V roce 1934 byl Dollfuss zabit rakouskými nacisty při atentátu v budově kancléřství na Ballhausplatzu. Jeho nástupce Kurt von Schuschnigg úspěšně potlačil puč, ale o čtyři roky později byl nucen přistoupit na Hitlerův Anschluss Rakouska (připojení k Německu).

Moderní Vídeň: UNO-City

13. března 1938 Hitler triumfálně projel po Mariahilferstrasse nadšeně vítán Vídeňany, kteří v něm spatřovali zachránce před zmatky posledních let. 180 tisícům židovských obyvatel města však vůdce brzy dokázal přesný opak. Brutalita rakouských nacistů a zášť mnoha místních obyvatel šokovala i ty, kteří byli svědky podobného dění v Německu. Vyhlazení vídeňských Židů zanechalo temnou skvrnu v dějinách města a obrovskou propast v intelektuálním a uměleckém životě země.

Umělecký duch města však přežíval i během 2. světové války. Při bombových útocích v roce 1945 však město utrpělo velké škody. Po válce bylo Rakousko, jakožto poražený stát, rozděleno do čtyř sektorů mezi USA, Anglii, Francii a Sovětský svaz. Stejný osud potkal i Vídeň, přičemž Vnitřní Město společně spravovali Američané, Rusové, Britové i Francouzi. Receptem na finanční nouzi byl pro Vídeňany stoický klid a černý trh.

Díky poválečné neutralitě, přiznané Rakousku v roce 1955, Vídeň postupně získala zpět zašlou slávu a stala se vhodným sídlem Mezinárodní agentury pro atomovou energii, Organizace OSN pro průmyslový rozvoj a Organizace zemí vyvážejících ropu (OPEC). První dvě jmenované organizace sídlí v rozsáhlém komplexu budov na břehu Dunaje, nazývaném UNO City. Sídlo navržené rakouským architektem Johannem Slaberem bylo otevřeno v roce 1980.

Freud a Frankl

Dva vídeňští židovští psychologové dali světu dvě zajímavé metody. Freudovu psychoanalýzu asi každý zná. Jeho žák a později oponent Viktor Frankl je zakladatelem logoterapie, která mezi základní lidské potřeby „přidala“ touhu po smyslu.

V roce 1995 Rakousko vstoupilo do Evropské unie a Vídeň začala v rámci evropského teritoria hrát opět aktivní roli. Po vstupu extrémně pravicové strany Svobodných do vládní koalice se do centra pozornosti znovu dostala fašistická minulost země. V dalších letech Rakousko schválilo jeden z nejpřísnějších imigračních zákonů v EU. Vídeňané stále lpí na svých sociálně-demokratických tradicích, ostatní oblasti Rakouska jsou rovnoměrně rozděleny mezi pravou a levou část politického spektra. Zemi v současnosti vede velká koalice (Grosse Koalition). Extrémní pravice ze scény nezmizela ani po tragické smrti svého lídra Jörga Haidera v roce 2008. Další parlamentní volby se budou konat v roce 2013 a je pravděpodobné, že opět skončí sestavením velké koalice.

Historické milníky

asi 500 př. n. l.

Keltové zbudovali město Vindobona.

1. století n. l.

Římané zde zřídili vojenskou základnu.

4.–9. století

Barbarské nájezdy.

740

Byl postaven nejstarší křesťanský kostel Ruprechtskirche.

1156–1246

Babenberkové se stávají vídeňskými vévody; je postaven Stephansdom a zbudován předchůdce hradu Hofburg.

1278

Rudolf Habsburský je prvním z dynastie, která vládla 640 let.

1365

Založena vídeňská univerzita.

1421

Židovský pogrom; upáleno 200 lidí.

1529

První neúspěšné turecké obléhání.

1577

Katolická církev zakazuje protestanství.

17. století

Židé jsou vykázáni do ghetta, později je jim znovu povolen vstup do města.

1683

Druhé neúspěšné turecké obléhání.

1740–80

Oblíbená panovnice Marie Terezie si za své sídlo vybírá Schönbrunn; Haydn a Mozart proměňují Vídeň v hlavní město hudby.

1780–90

Reformy Josefa II. narazily na odpor Vídeňanů.

1805

Do Vídně vstupuje Napoleon.

1815

Vídeňský kongres.

1848

Namísto císaře Ferdinanda nastupuje František Josef (1848–1916).

1873

Světová výstava je oslavou velkoleposti Vídně.

1900

Sigmund Freud píše svůj Výklad snů .

1914–18

1. světová válka vede k rozpadu monarchie.

1934

Rakouští nacisté páchají atentát na kancléře Dollfusse.

1938

Anschluss  Rakouska.

1939–45

2. světová válka, město poškozeno bombardováním.

1955

Rakousku je přiznána neutralita.

1995

Rakousko vstupuje do Evropské unie.

1999

Extrémně pravicová strana Svobodných vstupuje do vládní koalice.

2005

Jubiläumsjahr:  50. výročí státní smlouvy a 60. výročí 2. republiky.

2012

Vídeň oslavuje 150. výročí narození Gustava Klimta.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Top 10 zajímavostí

Ideální den ve Vídni

Úvod

Stručná historie

Historické milníky

Kam se vydat

Vnitřní město (Innere Stadt)

Hofburg

Ringstrasse a její muzea

Za městským okruhem

Schönbrunn

Za Dunajem

Vídeňská předměstí

Wienerwald

Údolí Dunaje

Na východ

Volný čas

Zajímavosti

Valčík

Princ Evžen Savojský (1663–1736)