Top 10 zajímavostí

Muzeum Te Papa Interaktivní expozice přibližuje kulturu a dějiny Nového Zélandu.

Ledovce (Franze Josefa a Foxův) Nechte se zlákat na zajímavé putování po ledě.

Turistické stezky Vydejte se na cestu a poznejte pestrou, ostře kontrastující krajinu.

Milford Sound Majestátní horské vrcholky se tyčí nad vodami jednoho z nejkrásnějších zálivů Nového Zélandu.

Rotorua Geotermální říše divů – plná gejzírů, bublajících bahenních jezírek a také charakteristických pachů.

Kaikoura Jedno z nejlepších míst na planetě, kde lze pozorovat vorvaně.

Waitomo Caves Magický podzemní svět, který osvětlují tisíce larev světlušek.

East Cape Tato poklidná oblast je jednou z nejméně osídlených částí Severního ostrova.

Stewart Island V ústraní ležící útočiště vzácných ptáků, jako jsou kiviové, tučňáci a albatrosi.

Visutý most Kawarau Prověřte svou odvahu na místě, kde světlo světa spatřil bungee jumping.

Ideální výlet po Novém Zealandu

1. den Auckland

Zajeďte do oceanária Kelly Tarlton’s Underwater World prohlédnout si tučňáky a žraloky. Po cestě můžete navštívit přístav Waitemata a spatřit Rangitoto Island. Procházkou po nábřeží se dostanete k zálivu Mission Bay. Běžte si zaplavat, půjčte si windsurfing či kajak, nebo si dejte kávu či lehký oběd předtím, než se vydáte zpět do centra.

1. den odpoledne Auckland

Nechte se zavézt ke kavárnám na nábřeží ve Viaduct Harbour, poté se vydejte na prohlídku historických budov Aucklandu (včetně Ferry Building) a jeho přístavních mol, dojděte až k televizní věži Sky Tower. V její otáčející se restauraci si můžete pochutnat třeba na jehněčích žebírkách.

2. den Rotorua

Pronajměte si auto a vydejte se na jih do Rotorui. Projeďte se lodí kolem ostrůvku Mokoia Island, pak se projděte zahradami Government Gardens až k muzeu. Navštivte také maorské kulturní centrum Te Puia, bublající bahenní sopky a gejzíry ve Whakarewarewa.

3. den Rotorua

Projděte se kolem tůní v Rainbow Springs a dopřejte si koupel v lázních Polynesian Pools. Pak vyjeďte lanovkou na Mount Ngongotaha a vychutnejte si výhled, který se před vámi otevře. Dolů můžete sjet na kolečkových saních. Kulturní zážitky spojte s ochutnávkou maorské kuchyně připravené v hangi. Po setmění se vraťte do Rainbow Springs (vaše vstupenka stále platí) na pozorování ptáků kivi.

4.–5. den Picton Port

Nasedněte na trajekt a přes Cookův průliv proplujte vodami Tory Channel a Queen Charlotte Sound do Pictonu na Jižním ostrově. Zde lze zajít na exkurzi do vinohradů v Marlborough nebo zamířit na ostrov Motuara Island, na němž kapitán Cook oficiálně prohlásil Nový Zéland za britskou državu.

6. den Wellington

Přeleťte do Wellingtonu a objevte krásu jeho historických budov. Projděte si parlament, nechte se vyvézt lanovkou do botanických zahrad s krásným výhledem. Obědvat můžete v některé z kaváren čtvrti Kelburn. Prohlédněte si muzeum Te Papa Tongarewa a vydejte se po nábřeží až do Queens Wharf s vyhlášenou rybí restaurací Shed .

7. den East Coast

Autem se vydejte podél pobřeží na jih do Kaikoury, kde si můžete z lodi prohlédnout velryby. Pokračujte na jih do města Christchurch, navštivte centrum pro výzkum Antarktidy a safari (Orana Wildlife Park).

8.–10. den Queenstown

Leťte do Queenstownu – z letadla můžete obdivovat Mount Cook a Jižní Alpy. Vyjeďte lanovkou na vrchol Bob’s Peak, odkud je fantastický výhled. Pokud si troufnete, můžete sjet dolů na kolečkových saních, vyzkoušet lanovou dráhu mezi stromy nebo bungee jumping. Zajeďte si parníkem Earnslaw na farmu Walter Peak, prohlédněte si ji, projeďte se na koni anebo si jen tak užívejte ticha a klidu. Až se jej nabažíte, vraťte se do Queenstownu.

Úvod

Na Novém Zélandu lze okusit překvapivě pestré zážitky, najdete tu velmi různorodou krajinu a několik podnebných pásem. Na turisty zde čekají různé atrakce, a to jak adrenalinové, tak relaxační – tandemové seskoky padákem, bungee jumping, rafting a plavby po podzemních říčkách jeskyněmi, které jsou osvíceny tisíci larev speciálního druhu světlušek.

Sopečné oblasti a bublající termální jezírka Severního ostrova ostře kontrastují s hladinami ledovcových jezer na Jižním ostrově. Tyto ostrovy představují přes 99 % rozlohy státu Nový Zéland. Na obou si můžete vychutnávat cappuccino ve stylové městské kavárně a pár hodin nato se už prodírat pralesem, v němž máte pocit, že na vás každou chvíli odněkud vykoukne dinosaurus. Anebo si lze dopřát odpočinek v některém luxusně vybaveném horském hotelu a při popíjení skleničky místního vína odrůdy Sauvignon Blanc obdivovat okolní krajinu a spřádat plány o výpravě k některé z horských bystřin – tam si pak zamuškařit a ulovit pár pstruhů.

Maorské názvy

V roce 2013 doporučil Zeměpisný úřad Nového Zélandu, aby k názvům Severní a Jižní ostrov přibyla i maorská pojmenování. Zanedlouho se tedy na mapách i jinde budeme setkávat také s označeními Te Wai Pounamu (Vody zeleného kamene) pro Jižní a Te Ika-a-Maui (Mauiho velká ryba) pro Severní ostrov.

Nový Zéland leží osamocený téměř přesně v půli cesty mezi rovníkem a jižním pólem, v jedné z nejméně znečištěných částí světa. Nejbližší pevnina leží asi 1000 km daleko – Austrálie se nachází asi 2250 km na západ, ledové pustiny Antarktidy zase 2300 km na jih.

Povrch Nového Zélandu je převážně kopcovitý, na mnoha místech dokonce hornatý. Severní polovina Severního ostrova leží v subtropickém pásmu. Její porost tvoří původní vegetace, ale také sady, v nichž se pěstují citrusy či kiwi. Tato část země nabízí krásné rozsáhlé pláže. Zvlněné písečné duny Ninety Mile Beach (Devadesátimílové pláže) se táhnou podél pobřeží až k nejzazšímu severozápadnímu výběžku země – magickému Cape Reinga, který Maorové považují za místo, kudy se mrtví vrací do podsvětí. Jezerní oblast Rotorua ukrývá termální prameny a bahenní sopky. Území kolem zálivu Hawke’s Bay na východě připomíná anglickou zahradu; jde o obrovský park s topoly, smutečními vrbami a pastvinami s početnými stády ovcí.

Maorské řezby ve Waitangi Treaty Grounds

Na Jižním ostrově ční k obloze 650 km dlouhý hřeben Jižních Alp se sněhem pokrytými vrcholky, jimž vévodí vrchol hory Mount Cook. V domorodém jazyce se nazývá Aoraki neboli hora probodávající mraky. Fiordland na jihu je na první pohled téměř neobydleným krajem lesů, fjordů, jezer a vodopádů. Ostrov Stewart Island, který leží za mořskou úžinou Foveaux Strait, je pokrytý hustými deštnými pralesy; turisté ho příliš nevyhledávají, přestože nabízí skvělé podmínky pro pěší turistiku a také pozorování divokých ptáků druhu kivi.

Bok po boku

Asi 15 % obyvatelstva Nového Zélandu tvoří Maorové, zbývajících 85 % představují především potomci Evropanů. Mnohým z nich koluje v žilách krev neohrožených bílých osadníků, kteří v 19. století vyplouvali z Britských ostrovů na opačnou stranu zeměkoule, aby si zde pro sebe a své rodiny zajistili lepší život. Maorové jsou polynéským národem, jehož mnohdy přikrášlené legendy, jež se šíří ústním podáním z generace na generaci, popisují příběhy o hrdinských výpravách na kánoích napříč vlnami Pacifiku. Připluli sem o několik staletí dříve, než první Evropan spatřil břehy Nového Zélandu v roce 1642. Po svém příjezdu začali evropští osadníci vypalovat buš a obdělávat půdu. Nevyhnutelný spor s Maory o půdu a životní prostor přerostl v otevřenou válku. Maorové bojovali proti britským osadníkům a koloniálním jednotkám odvážně, lstivě a vytrvale.

Země utopistů

Novozélanďané se vždy pyšnili tím, že jsou rovnostářskou společností. Mnozí z prvních bílých osadníků byli utopisté, kteří toužili uniknout třídnímu systému své původní vlasti – Anglie. Na druhé straně zeměkoule k tomu dostali příležitost. (Zároveň se trošičku spatra dívali na své australské „bratrance“, často vězně posílané do Austrálie na nucené práce.) Peníze – a nikoli urozenost či nóbl vychování – se staly téměř jediným měřítkem sociálního postavení. Přestože ekonomická nerovnost znamená, že na jedné straně existuje nejchudší sociální vrstva a na straně druhé určitá společenská elita, je možno říci, že sociální rozdíly se na Novém Zélandu neposuzují stejným způsobem jako třeba v evropských zemích. Turisté či návštěvníci jakéhokoli postavení mohou očekávat, že se k nim bude většina lidí chovat s respektem a jako k sobě rovným.

I přes svou veškerou odvahu a neohroženost byli nakonec Maorové poraženi. Během 19. století se jejich počet snížil z asi 200 000 na pouhých 42 000, zatímco populace evropského původu vzrostla z nuly na více než 600 000 lidí. Počátkem 20. století mnozí Novozélanďané evropského původu (domorodci nazývaní Pakeha) měli za to, že maorská rasa je odsouzena k zániku. Ale evropská kultura nakonec úplně Maoritanga (maorský způsob života a kulturu) nevymýtila. Maorská obroda, která započala v průběhu první poloviny minulého století, postupně nabírala na síle. V současné době se Maorové aktivně zasazují o svá práva a mimo jiné požadují dodržování dříve uzavřených dohod – jako byla například smlouva z Waitangi. Nový Zéland je dnes správně jednotnou zemí se dvěma kulturami. Politika pozitivní diskriminace pomohla zlepšit postavení Maorů, mnozí z nich dnes zastávají významné administrativní či přímo vládní funkce. Vztahy mezi oběma rasami jsou v současnosti všeobecně vzato na dobré úrovni, běžná jsou smíšená manželství a drtivá většina Novozélanďanů již dávno přijala za svou myšlenku, že je nezbytné žít spolu jako jeden národ.

Zvláštní příroda

Díky dlouhému období geografické izolace se na Novém Zélandu vyskytuje spousta druhů rostlin nebo mořských savců, které nenajdeme nikde jinde na světě. Asi 80 % druhů rostlin a 25 % druhů mořských savců je endemických – nenajdete je nikde jinde na světě, pouze na Novém Zélandu.

Unikátní krajina

V určitém smyslu se i novozélandská příroda skládá ze dvou kultur. Nepůvodní květiny kala rostou divoce na březích řek a na polích – jejich zářivě bílá barva kontrastuje s tmavým pozadím původních porostů. Dubům se zde daří stejně dobře jako u vesnic britského Devonu, v typické předměstské zahradě vedle sebe rostou banánovníky a růže, středomořské topolovky a tropické bugénvilea, stejně jako původní botanické druhy – žlutě kvetoucí stromy kowhai, keře druhu karaka s lesklými tuhými listy či obří kapradiny punga nebo mamaku.

Na Novém Zélandu nežijí původní druhy suchozemských savců – pouze dovezené, jako divoké prase, jelen, vačice oposum nebo lasice hranostaj. Dobře se zde daří mnoha původním druhům ptactva, mořských savců a dalších vodních živočichů. Nelétavý noční pták kivi představuje symbol Nového Zélandu. Hojně jsou tu rozšířeni holubi hřivnáči, ptáci rodu tui, malí pávíci popelaví, různé druhy zvonků, pestrobarevní ledňáčci a vzácné bílé volavky (kotuku), jejichž let má pro domorodé Maory až mystický význam. Zemědělství a lesnictví zajišťovalo největší část národního důchodu. V poslední době vzrůstá také význam turismu. V cestovním ruchu pracuje přes 100 000 lidí.

Stádo ovcí u vesnice Akaroa

Počet obyvatel Nového Zélandu se blíží 4,5 milionům. Kromě potomků Angličanů, Skotů a Irů se zde usadili také přistěhovalci původem z Dalmácie nebo Nizozemí. Dále zde najdeme asi 250 000 obyvatel pocházejících z tichomořských ostrovů – z Cookových ostrovů, Západní Samoy a Tongy. V posledních letech přibývá imigrantů z Asie, především z Číny, Indie nebo Koreje. Maorština (neboli Te Reo) je dnes na Novém Zélandu oficiálním jazykem a je rovnoprávná s angličtinou.

Nenápadně úspěšní

Míra gramotnosti a vzdělanosti je na Novém Zélandu vysoká. Řada Novozélanďanů ráda cestuje a často stráví i několik let v cizině, než se rozhodne založit rodinu ve své vlasti. Nový Zéland se může pochlubit celou řadou osobností světového formátu; namátkou jmenujme operní hvězdy, jako jsou Kiri Te Kanawa a Hayley Westenra, autorku povídek Katherine Mansfieldovou nebo filmového režiséra Petera Jacksona, kterého proslavil film Pán prstenů. Jackson natáčel exteriéry výhradně na Novém Zélandu, stejně jako u filmu Hobit (uvedeného do kin koncem roku 2012).

Novozélanďané mají sklony k rovnostářství, soutěživosti a zdravému životnímu stylu. Jsou většinou přátelští a praktičtí, až pragmatičtí. Jejich tradiční zručnost je důvodem, proč zde dosud vzkvétají řemesla jako tkalcovství nebo hrnčířství. Bují zde také (umírněný) feminismus, který se opírá o dlouhou tradici. Nový Zéland byl první zemí na světě, ve které získaly ženy volební právo.

Novozélanďané jsou také náruživými sportovci. Po celé zemi najdeme stovky tenisových kurtů nebo golfových, kriketových či ragbyových hřišť. Oblíbenou zábavou je jízda na koni. Novozélandská vášeň pro ragby se odráží v až posvátném uctívání národního týmu přezdívaného All Blacks. Většina obyvatel chodí běhat nebo plavat, čluny jsou zde stejnou samozřejmostí jako auta.

Lov mečounů

Abyste si dovolenou v této zemi opravdu užili, vydejte se na cestu po překrásných turistických stezkách, zůstaňte pár dní na farmě, zarybařte si v místních vodách plných hejn pstruhů anebo se vy- pravte na přechod zdejších ledovců. Novozélandská příroda čeká, aby vám mohla nabídnout své krásy.

Stručná historie

Nový Zéland je v každém ohledu mladou zemí. Severní ostrov tvoří řada stále termálně aktivních oblastí, najdete tu dýmající sopky a gejzíry. Jasným znakem geologického mládí jsou zemětřesení. Od doby, kdy se před více než 100 miliony lety novozélandská zemská kra oddělila od superkontinentu Gondwana a začala se pohybovat směrem na sever, hrála vulkanická činnost při utváření této země velkou roli.

Po miliony let obývali Nový Zéland pouze rostliny a ptáci. Vzhledem ke své izolovanosti zůstala země bez suchozemských savců, což umožnilo nelétavým ptákům poklidný život beze strachu z predátorů. Kivi hnědý – běhavý pták s kulatým tělem, dlouhým, mírně zahnutým zobákem a peřím podobajícím se spíše srsti – je z nich nejznámější. Dařilo se tu však i jiným druhům, mezi které patřil například dnes již vyhynulý gigantický pták moa, jenž vzrůstem převyšoval dospělého člověka a byl schopen zabít svého nepřítele jediným klovnutím.

Nový Zéland na sebe upozornil už roku 186, kdy obrovská sopečná exploze, která vytvořila jezero Taupo uprostřed Severního ostrova, osvětlovala oblohu až nad dalekým Římem. (Římané za vlády císaře Commoda, syna Marka Aurelia, neměli pochopitelně o existenci Nového Zélandu ani potuchy.)

Nový Zéland zůstal neobjeven až do doby někdy mezi lety 1000 a 1200. Antropologové se domnívají, že sem v průběhu asi dvou staletí připluli na kánoích v několika po sobě jdoucích vlnách polynéští mořeplavci, jejichž vlastí byl některý z ostrovů dnešní Francouzské Polynésie, tehdy nazývaný Hawaiki.

Dlouhý bílý oblak

Maorové, kteří novou zemi nazvali Aotearoa (Země dlouhého bílého oblaku – tak ji spatřili poprvé na obzoru), mají svou vlastní legendu o vytvoření jména i o migraci přes moře. Podle maorské verze spatřil jako první břehy Nového Zélandu legendární polynéský mořeplavec jménem Kupe. Když ho objevil, neusadil se tam se svými lidmi, ale vrátil se na Hawaiki, aby ostatním popsal cestu, kudy do nové země plout.

Maorové zmiňují také „velké stěhování“ na Nový Zéland, plavbu obrovské flotily prostorných kánoí. Zpočátku se tu živili ptáky, rybami, kapradím, kořínky a lesními plody, pěstovali taro a kumaru (sladké brambory) a občas si svou stravu zpestřovali lidským masem. Kanibalismus asi vznikl z existenční nutnosti, protože na ostrovech se kromě psů a krys, které sem přivezli Maorové, nevyskytovali žádní savci. Maorové žili v opevněných vesnicích (pa) a vedli téměř neustále mezikmenové války. Věnovali se také řezbářství, které pozvedli na úroveň skutečného umění – ať už výchozím materiálem bylo dřevo, nebo greenstone, odrůda jadeitu.

Tetování bylo pro Maory charakteristické

Základem maorské společnosti byl kmen (iwi), který vedl náčelník (ariki) a který byl rozdělen na rody (hapu). Všechny záležitosti týkající se celého kmene byly projednávány na tzv. marae neboli sněmovním místě vesnice. Tyto termíny se na Novém Zélandu používají dodnes.

Šamani se vzdělávali v historii a rituálech, mezi jiným v uvalení či zrušení tapu, což je termín, označující něco posvátného nebo zakázaného. Princip mana (kmenové či rodové cti) byl velmi důležitý a jeho porušení často vedlo k násilným střetům. Bojovalo se zblízka, a to kopími, kyji a vrhacími oštěpy. V bitvách se utkávalo hodně válečníků a vysoké byly i počty obětí. Zajatci skončili jako otroci a nezřídka byli uvařeni a snědeni. Urážka principu mana často vedla k utu – pomstě, jejíž vykonání mohlo přecházet z generace na generaci.

Kivi

Příchod Evropanů

Nový Zéland dostal jméno od nizozemského objevitele Abela Janszoona Tasmana, prvního Evropana, který v roce 1642 spatřil novozélandské břehy. Tasman byl vyslán Nizozemskou východoindickou společností, aby pátral po kontinentu Terra Australis Incognita. Krátce poté, co zakotvil u severozápadního cípu Jižního ostrova, Maorové zadrželi část jeho posádky veslující ke břehu a při střetu zabili čtyři námořníky. Proto Tasman toto místo nazval Moordeaners Bay (Zátokou vrahů). Pozdější osadníci dali přednost označení Golden Bay (Zlatá zátoka). Tasman pojmenoval novou zemi původně Staten Landt; tento název byl však později změněn na Nieuw Zeeland, a to podle nizozemské provincie Zeeland (Mořská země).

V roce 1769 obeplul slavný anglický mořeplavec James Cook Nový Zéland a zmapoval jeho břehy. Mnohá místa dodnes nesou názvy, které jim dal, jako například Cape Kidnappers (mys Únosců), dnes sídliště velké kolonie terejů australských, anebo mys Young Nick’s Head (Hlava mladého Nicka), výrazný pobřežní výběžek pojmenovaný podle plavčíka na lodi Endeavour, který jej první spatřil. Cookovy vztahy s Maory byly vcelku přátelské. Kapitán obdivoval jejich odvahu – na druhou stranu se mu nelíbilo, že s nimi nebylo možno navázat obchodní kontakty. Byl to právě kapitán Cook, kdo prohlásil Nový Zéland za britské území.

Brzy po Cookovi připluli k novozélandským břehům Francouzi Jean-François-Marie de Surville a Marion du Fresne. Fresneovo setkání s Maory v zálivu Bay of Islands skončilo tragicky. Du Fresne byl spolu s 24 členy své posádky zabit.

Zprávy o existenci Nového Zélandu začaly přitahovat dobrodruhy – obchodníky, lovce tuleňů a velryb, jakož i bukanýry, kteří se usazovali zejména okolo zálivu Bay of Islands. Tito nemilosrdní zločinci unášeli Maory, porušovali jejich kmenové zákony a zavlékali do oblasti nakažlivé choroby, palné zbraně a rum. Květnatě přibarvené zvěsti o rozmařilých a zvrhlých námořnících, kteří bojují v jižním Pacifiku s tamními pohanskými kanibaly, se donesly až k uším reverenda Samuela Marsdena, „horlivého“ kněze a současně soudce v australské trestanecké kolonii v Novém Jižním Walesu.

Hromadné obracení na víru

Marsden se vydal na Nový Zéland coby misionář ve službách Misionářské společnosti anglikánské církve. Jeho cílem bylo obrátit na křesťanství a zcivilizovat Maory a zároveň spasit duše všech těch bezcharakterních, věčně opilých pirátů.

Bičující pastor

Reverend Samuel Marsden získal pro svou brutalitu vůči odsouzencům k vyhnanství v Austrálii přezdívku bičující pastor.

Marsden založil misii a odsloužil první křesťanskou bohoslužbu o Vánocích roku 1814. Potom však uplynulo dalších devět let, než se dal pokřtít první Maor. V těchto dobách bylo na Nový Zéland přivezeno velké množství střelných zbraní. Maorští náčelníci jimi vyzbrojovali své kmeny a učili se umění střelby. Nevraživost Maorů nebyla namířena jen proti Evropanům, ale i proti jiným kmenům vlastní rasy. Střelné zbraně daly náčelníkům nové možnosti pro likvidaci odvěkých kmenových nepřátel. Léta 1820–1840 byla obdobím strašlivých krveprolití.

Se sílícím vlivem církve stále více Maorů konvertovalo ke křesťanství. Násilí páchané na Maorech i mezi nimi navzájem a následné zuřivé odvety pomohly misionářům přesvědčit mnohé náčelníky, aby požádali britskou vládu o ochranu. A tak v roce 1831 vkročili na novozélandskou půdu angličtí vojáci, čímž se Britům podařilo předstihnout konkurenční Francouze. Britové jmenovali Jamese Busbyho do funkce, kterou nazvali resident – jednalo se o post s pravomocemi guvernéra zámořské kolonie. Busby chtěl usmířit všechny znesvářené strany, v tomto úsilí však neuspěl. I proto byl roku 1838 jeho úřad zrušen. Následně byl jmenován vicegurvernérem kapitán William Hobson a Britové začali spravovat Nový Zéland jako dependenci Nového Jižního Walesu.

Příjezd Samuela Marsdena na Nový Zéland

Hobson vypracoval text tzv. dohody z Waitangi, která byla podepsána 6. února 1840 a je dodnes zdrojem řady diskusí a sporů. V podstatě šlo o to, že Maorové jejím podpisem postoupili suverenitu země britské koruně výměnou za zavedení práva a pořádku. Diskuse kolem smlouvy a různé interpretace jednotlivých článků pokračují dodnes. V únoru smlouvu podepsalo asi 50 maorských náčelníků a do června 1840 bylo sesbíráno přes 450 dalších podpisů ze vzdálenějších oblastí země. Mnozí náčelníci ale zřejmě dobře neporozuměli tomu, co podpisem smlouvy vlastně stvrzují. Podle maorské kultury a chápání světa nebylo totiž možné vzdát se půdy či země, protože ta má být lidmi sdílena, a nikoli vlastněna.

Smlouva ale (z evropského pohledu) dala britské koruně výsadní právo s půdou obchodovat. Začal mohutný příliv přistěhovalců, podporovaný Edwardem Gibbonem Wakefieldem, který založil v Británii Novozélandskou společnost. Wakefield chtěl v nové zemi vybudovat utopistickou kolonii. Společnost skupovala půdu od britské vlády a prodávala ji osadníkům za ceny dostupné pro střední vrstvy anglické společnosti. V letech 1839–1843 tak zamířilo na Nový Zéland pod záštitou Wakefieldovy společnosti přes 19 000 britských osadníků.

Maorové vrací úder

Evropané podcenili pevnou vazbu Maorů k jejich zemi a půdě. Spory o půdu, ale i o další záležitosti vyústily v otevřené ozbrojené konflikty, tzv. novozélandské války – přes 30 let bitev mezi Maory a Evropany. Britské impérium neposkytlo Novému Zélandu větší vojenský kontingent až do roku 1860. Ovšem i bez těchto posil většinou bílí osadníci a vojáci v bitvách početně Maory převyšovali. Maorové si však velmi rychle osvojili principy gerilové války, kterou vedli s mimořádným odhodláním a houževnatostí.

V důsledku přetrvávajících kmenových svárů jejich protibritský odpor nebyl jednotný. Vše komplikovala kmenová oddanost i vzájemná nenávist, takže Maorové se občas spojili s Evropany, aby mohli zaútočit na znepřátelené kmeny. Tzv. Královské hnutí, založené náčelníkem Wiremu Tamihana, se pokusilo dosáhnout znovusjednocení maorského národa založením monarchie. Tento pokus však ztroskotal.

„Rebelům“ byla za trest zkonfiskována půda. Britská koruna umožnila osadníkům kupovat pozemky přímo od Maorů. Pakeha (maorské označení bílých osadníků) získali nejúrodnější oblasti a Maorové se museli spokojit s asi 4,5 miliony hektarů půdy (méně než 20 % území).

Maorská populace Jižního ostrova byla vždy mnohem méně početná (Maorové osídlovali Nový Zéland od severu). Proto byl Jižní ostrov konfliktů relativně ušetřen. Objev zlata v řekách provincie Otago v roce 1861 však spustil zlatou horečku. Proudily sem tisíce lidí a zlato se stalo hlavním exportním artiklem. Město Dunedin se stalo největším městem na Novém Zélandu.

Podpis dohody z Waitangi

Zlatá horečka utichla okolo roku 1870. Během následující dekády se hlavním zdrojem hospodářských příjmů Nového Zélandu staly potraviny. Nákladní lodě s chladicím zařízením umožnily převážet maso a mléčné výrobky na vzdálené trhy.

Ústava z roku 1852, sepsaná guvernérem Greyem, zaručovala větší míru samosprávy – byl zaveden volený parlament House of Representatives. Přímo voleni byli i členové zastupitelstev šesti provincií a jejich předsedové. Britský monarcha zůstal oficiální hlavou státu a v Londýně byl jmenován guvernér.

V letech 1855 a 1856 se směli voleb zúčastnit pouze soukromí vlastníci půdy, což vyloučilo z volebního aktu Maory, kteří vlastnili půdu kolektivně. Hlasovací právo bylo v roce 1867 liberalizováno a později rozšířeno na všechny muže starší 21 let. V roce 1893 se Nový Zéland stal první zemí na světě, kde získaly volební právo také ženy.

První byl „Kivi“

Vzhledem k velikosti země a počtu obyvatel zanechal Nový Zéland také nesmazatelnou stopu na mezinárodním poli v oblasti objevů a vynálezů. Místní lidé jsou nesmírně hrdí zejména na novozélandská prvenství. Některá z nich jsou všeobecně známá: prvním člověkem na vrcholu Mount Everestu byl Novozélanďan sir Edmund Hillary; prvním člověkem, který rozštěpil atom byl jiný obyvatel Nového Zélandu – sir Ernest Rutherford. Některé vynálezy či objevy však pravděpodobně navždy zůstanou předmětem sporů; dodnes je otázkou, zda Richard Pearse uskutečnil let motorovým letadlem před bratry Wrightovými. Jisté je, že letadlo sestrojil. Jeho repliku je možno zhlédnout v aucklandském Muzeu dopravy a technologií. Ale z Nového Zélandu pochází ještě další pozoruhodné objevy. Colin Murdoch vynalezl jednorázovou injekční stříkačku, což významně snížilo riziko přenosu infekcí při hromadném očkování v zemích třetího světa. A mezi laureáty Nobelovy ceny najdeme i Maurice Wilkinse, který ji spolu s kolegy Watsonem a Crickem dostal za objev DNA.

U moci je „král Dick“

Více než 10 let byl premiérem liberál Richard John Seddon, a to až do své smrti v roce 1906. Byl znám pod familiární přezdívkou „král Dick“ (King Dick) a vytvořil na Novém Zélandu skutečnou demokracii. Kromě volebního práva pro ženy byly zavedeny starobní penze a povinné státní arbitráže při sporech průmyslových podniků. Seddon vytvořil a poprvé použil pro Nový Zéland označení God’s Own Country (později zkrácené na Godzone) – „země Bohem oblíbená“.

Premiér Seddon, přezdívaný „král Dick“, ve Vanity Fair

V roce 1914 vstoupil Nový Zéland po boku Spojenců do 1. světové války. Novozélandské a australské jednotky utvořily společný armádní sbor Australian and New Zealand Army Corps (ANZAC). 25. dubna 1915 se jejich oddíly vylodily u Gallipoli v dnešním Turecku. Špatně připravená operace si vyžádala tisíce životů. 25. duben byl proto vyhlášen Dnem armády (Anzac Day) a je oficiálním státním svátkem.

Od hladu k humanitě

Světová hospodářská krize ve 30. letech 20. století zasadila Novému Zélandu – zemi závislé na zámořských trzích – krutou ránu. Vývoz poklesl o 40 % – některé rodiny se dostaly do takových potíží, že si šily oblečení z pytloviny a živily se hlavně zelím vypěstovaným na zahradě. Vláda omezila veřejné výdaje a nezaměstnaní muži měli nárok na podporu v nezaměstnanosti, pouze pokud vykonávali státem organizované práce.

Pasení ovcí ve 20. letech minulého století

Po vítězství labouristů ve volbách v roce 1935 se společnost vrátila k určitému rovnostářství. Byl zaveden systém sociálního pojištění, všeobecné zdravotní péče a státem financovaného školství. Také Maorové měli nárok na tyto benefity a dostávali i něco navíc – s cílem srovnat jejich životní úroveň se standardem ostatních.

Za 2. světové války sloužilo v armádě, zejména v Evropě a na Blízkém východě, více než 140 000 Novozélanďanů. Během bojů na starém kontinentu jich asi 11 000 přišlo o život.

Roku 1947 získal Nový Zéland právo změnit svou ústavu bez konzultace s Velkou Británií. Horní komora parlamentu byla v roce 1950 zrušena; parlament má teď jen jednu komoru – House of Representatives (poslaneckou sněmovnu). Nový Zéland je stále členem Britského společenství národů a generální guvernér, obvykle Novozélanďan, zastupuje královnu. V poslední době se objevily návrhy, aby byla přijata nová vlajka (bez symbolické spojitosti s britskou), a dokonce aby se země stala republikou; podpora těchto návrhů vzrůstá.

V posledních dvou dekádách zaznamenal Nový Zéland značný odklon od sociálního společenského systému směrem k deregulované tržní ekonomice. Tento proces vyvolal rozpory ve společnosti a také narušení rovnostářské etiky země. Magickým slovem zůstává „zámoří“, které je příslibem vyšších platů, uznání pro umělce a kosmopolitnějšího životního stylu. Zčásti proto, aby byla nahrazena odcházející mladá generace, je podporována imigrace. Novozélanďané se začali identifikovat jako asijsko-pacifický a zároveň Maori-Pakeha (maorsko-bělošský) národ. Nejen imigrace, ale také globální oteplování a další environmentální a sociální záležitosti způsobily, že roste politický význam Strany zelených a rovněž Maorské strany.

Historické milníky

1000–1200

Počátky osídlení; Maorové připlouvají z Polynésie.

1642

Nizozemský Abel Janszoon Tasman jako první Evropan objevuje Nový Zéland a pojmenovává jej Staten Landt.

1769

Anglický mořeplavec James Cook připlouvá na Nový Zéland a prohlašuje jej za britské území.

1839–43

Na Nový Zéland přichází 19 000 britských osadníků.

1840

Maorští náčelníci podepisují dohodu z Waitangi.

1845–72

Války mezi Maory, bílými osadníky a vojenskými jednotkami.

1852

Guvernér George Grey předkládá novou ústavu.

1855

Konají se první novozélandské volby.

1861

Na říčních tocích v provincii Otago je objeveno zlato.

1893

Ženy získávají jako první na světě volební právo.

1911

Novozélanďan Ernest Rutherford jako první na světě štěpí atom.

1914

Nový Zéland vstupuje do první světové války.

1915

Bitva u Gallipoli v Turecku.

1930

Hospodářská krize; vývoz klesá o 40 %.

1939

Nový Zéland vstupuje do druhé světové války.

1947

Nový Zéland uplatňuje právo pozměnit svou ústavu bez ohledu na Velkou Británii.

1953

Edmund Hillary a Šerpa Tenzing Norgay dobývají Mount Everest.

1984

Nový Zéland odpírá vstup do svých přístavů válečným lodím USA vybaveným jadernými zbraněmi a přijímá koncepci bezjaderné politiky.

1995

Reprezentanti Nového Zélandu vítězí ve slavném jachtařském závodě o Americký pohár.

1997

Jenny Shipleyová se stává první novozélandskou premiérkou.

2001

Světová premiéra prvního dílu trilogie Pán prstenů .

2005

Helen Clarková zvolena premiérkou na třetí funční období.

2010

Christchurch je zasažen zemětřesením (7,1 Richterovy škály) – bez přímých obětí na životě. Daň na zboží a služby vzrůstá na 15 %.

2011

Centrum města Christchurch je zasaženo zemětřesením o síle 6,3 stupňů Richterovy škály, které si vyžádá 181 obětí. Nový Zéland pořádá a také vyhrává mistrovství světa v ragby.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Top 10 zajímavostí

Úvod

Stručná historie

Kam se vydat

Auckland a okolí

Sever

Centrální oblast Severního ostrova

Wellington

Přes moře na Jižní ostrov

Západní pobřeží Jižního ostrova

Christchurch

Fiordland

Dunedin a jih ostrova

Zajímavosti

Země utopistů

První byl „Kivi“