Top 10 zajímavostí

Koloseum Velkolepá aréna ze starověkého Říma

Park Villa Borghese Sídlo Galerie Borghese, Etruského muzea a Muzea moderního umění

Fontána di Trevi Vhodíte-li do ní minci, určitě se do Říma znovu vrátíte

Španělské schody Nejoblíbenější místo schůzek ve Věčném městě

Pantheon Nejzachovalejší památka antického Říma – jeho strop je architektonickým skvostem

Campo de’ Fiori Prodej květin a zeleniny na nejpestřejším římském trhu pod širým nebem

Villa d’Este Stojí na Sabinských vrších, je u ní jedna z kouzelných italských zahrad

Římské fórum Mohutné trosky označují střed starověkého města, které po staletí vládlo rozsáhlé říši

Sixtinská kaple Strop kaple s Michelangelovými malbami budí posvátný úžas

Vatikán Tento maličký suverénní papežský stát je srdcem římskokatolické církve

Ideální den v Římě

9.00 Snídaně

Začněte den na Trastevere v Caffè delle Arance (na Piazza Santa Maria), jehož specialitou je, vedle espressa a cornettos, čerstvě vymačkaná pomerančová šťáva (kterou servírují s kostkami ledu na zvláštním talířku). Samotná piazza je skvělým místem pro pozorování kolemjdoucích.

10.00 Vyhlídka z kopce Janiculum

Jděte po Via Garibaldi k Piazzale Garibaldi, ležící na vrcholu kopce Janiculum. Je odtud krásný výhled na město a kupoli sv. Petra. Cestou nahoru odbočte ke kostelu San Pietro in Montorio, tam si prohlédněte Bramantovo Tempietto.

12.30 Přes řeku Tiberu

Přejděte most pro pěší Ponte Sisto a běžte přímo po Via Pettinari. Zahněte doleva na Via dei Giubbonari, kde se výborně nakupuje. Dejte si oběd nebo svačinu hned na Campo de’ Fiori, kde se dodnes koná nejmalebnější trh ve městě.

11.30 Galerie

Vydejte se klikatými ulicemi Trastevere dolů směrem k Piazza Trilussa a k řece Tibeře; cestou si prohlížejte butiky a galerie.

13.30 Piazza Navona

Přejděte rušnou komunikaci Corso Vittorio Emanuele a jděte po Corso Rinascimento. Po levé straně se rozprostírá Piazza Navona. Uprostřed si prohlédněte Berniniho fontánu a dejte si v baru Tre Scalini výborné, i když hodně drahé, espresso nebo ještě lépe zmrzlinu z hořké čokolády tartufo.

15.00 Španělské schody a okolí

Vydejte se východně po úzké Via dei Pastini a pokračujte po obchodních ulicích Via del Corso a Via Condotti na Piazza di Spagna. Platební karty nechte odpočívat v galerii Keats-Shelley House, která se nachází ve spodní části Španělských schodů. Poté jděte dolů po Via del Babuino k starému ateliéru sochaře Canovy v čísle 150, která je přestavěna na kavárnu s mistrovskými sochařskými kousky v každém rohu.

14.15 Pantheon

Napravo od Corso Rinascimento na souběžné ulici Via Di S. Giovanna D’Arco najdete v čísle 5 kostel San Luigi dei Francesi. Jsou v něm tři z nejslavnějších obrazů Caravaggia, včetně Povolání sv. Matouše. Pokračujte po Via del Seminario a dorazíte k Pantheonu.

17.00 Umění v parku

Projděte se parkem Villa Borghese a prohlédněte si Sbírku moderního umění Carla Bilottiho.

19.30 Večeře

Jeďte autobusem 490 nebo 495 a vystupte na poslední stanici v parku. Projděte pod obloukem do Via Veneto. Dejte si večeři v restauraci pojmenované po jejím majiteli Filippo La Mantia, která se nachází uvnitř hotelu Majestic. V jídelním lístku najdete speciality sicilské kuchyně. Za pěkného počasí si sedněte na terasu.

22.30 Proslulý bar

Pokračujte ulicí směrem k baru Doney, který je u dnešních světáků stejně oblíbený jako v dobách la dolce vita.

Úvod

Rčení „Všechny cesty vedou do Říma“ není jen řečnickým obratem. Ve starověku se opravdu všechny silnice rozbíhaly paprskovitě z hlavního města Římské říše. Řím neboli Věčné město byl považován za caput mundi – „hlavní město světa“. Vládl nad říší, která se rozkládala od Galie a Španělska na západě až po Egypt a Malou Asii na východě. Přitahoval rozdílné národy a zanechal v nich patrný historický odkaz. Na rozdíl od podobných kultur, z jejichž slavné minulosti zůstal jen stín, Řím si udržel vliv i staletí po zániku Římské říše.

Nejenže byl uměleckou mekkou v době renesance a posvátným cílem bohatých cestovatelů na jejich „Grand Tour“ v 19. století, ale především si zachoval kosmopolitní vliv coby centrum křesťanství a sídlo římskokatolické církve. Polohou i atmosférou má město blíž k bezstarostnému jihu než k rušnému severu Itálie. Přesto však Řím není městem stagnace. Za 27 století své existence byl svědkem vzestupu a pádu různých říší, příchodů a odchodů papežů a císařů, rozkvětu a slábnutí uměleckých směrů. Jako moderní evropské velkoměsto však neusíná na vavřínech, aktivně plní roli moderního politického a obchodního centra, a přitom se snaží zachovat své jedinečné kulturní dědictví.

Paleta pokladů

Urbanistickou koncepci a architektonické dějiny Říma lze podrobně studovat v každé fázi jeho vývoje. Projdete-li se z Trastevere, které dosud dýchá starověkem, přes Centro Storico (historické centrum), zjistíte, že tohle je jedno z architektonicky nejčitelnějších měst. Vedle kulturního bohatství Říma vypadají ostatní evropská města jako chudí příbuzní. Především se tu nacházejí monumentální starověké památky: úžas vzbuzující Pantheon, velkolepé Koloseum, působivé rozvaliny Římského fóra. Po nich nastupuje chladná krása raných křesťanských bazilik a dědictví středověkého Říma s úžasnými mozaikami a tichými kláštery. Z období renesance zůstaly zachovány elegantní kostely, půvabné paláce a geniální díla umělců Rafaela a Michelangela. A konečně, barokní éra přinesla dynamickou architekturu, pompézní piazzas a nepřehlédnutelné fontány.

Veřejné stavby

Návštěvníci budou těmito památkami ohromeni, obyvatelé Říma kolem nich projdou bez povšimnutí. Jsou zvyklí žít a pracovat v těchto nádherných kulisách, aniž by si uvědomili, že např. pijí kohoutkovou vodu z akvaduktu, který postavil římský konzul a později obnovil renesanční papež.

Sedm pahorků

Hlavní město Itálie bylo vybudováno na sedmi pahorcích – Aventin, Kapitol, Caelian, Esqilin, Palatin, Quirinál a Viminál. Obklopují řeku Tiber a leží 35 km od mořského pobřeží. Město Comune di Roma má přibližně 2,6 milionů obyvatel a zabírá 1 507 čtverečních kilometrů, včetně nezávislého městského státu Vatikánu (kolem 0,5 km2). Podnebí Říma je mírné, nicméně léta mohou být velmi horká. Nejvhodnějším obdobím pro návštěvu města je proto jaro nebo brzký podzim.

Možná se Římané chovají ke svému městu až příliš lhostejně. Může být sympatické, že se s Římem nenakládá jako s nedotknutelným muzejním exponátem, někdy však zjevná netečnost ke kráse, která zdejší obyvatele obklopuje, je až zarážející. Středověcí Římané pálili mramorové sochy, aby získali vápno; posedlost novodobých Římanů automobily je téměř stejně škodlivá. Zplodiny a vibrace, které způsobuje dopravní ruch, mají na památky destruktivní vliv.

Na začátku roku 2000 představitelé města zveřejnili plán, jak zvýšit statut Říma prostřednictvím veřejných prací zaměřených na rekonstrukci památek, archeologických nalezišť a kostelů.

Město je v létě plné turistů

Muzea prošla renovací, prodloužila se jejich otevírací doba. Fasády kostelů dostaly novou tvář. Bylo revitalizováno hlavní vlakové nádraží Stazione Termini a zdokonalena městská hromadná doprava; vozový park byl rozšířen o bezbariérové autobusy a přibylo vozidel na ekologické nebo elektrické bázi. Pro většinu dopravních prostředků platí během dne zákaz vjezdu do historických částí města.

V posledních letech Římem proběhla nová stavební vlna. Město, které po desetiletí odmítalo moderní architekturu, teď přitahuje největší osobnosti z oboru stavitelství: bývalá kasárna na severu Říma ve čtvrti Flaminio přebudoval vítěz Pritzkerovy ceny Zaha Hadid na MAXXI – národní centrum moderního umění; muzeum, do něhož byl umístěn Oltář míru (Ara Pacis) z 1. století př. n. l., navrhl Richard Meier; od roku 2002 je v provozu krásný hudební a umělecký komplex Auditorium.

Každodenní život

Návštěvníci by se neměli nechat vyprovokovat nepsaným pravidlem „když jsem jednou v Římě...“ Tempo římského života vás stejně donutí zpomalit. Například velmi rychle zjistíte, že nemá smysl trmácet se po památkách v letním odpoledním parnu. Lepší je následovat domorodce do stínu římských parků nebo s nimi nasávat atmosféru na některém náměstí. Za hudby barokních fontán obdivujte hru slunečních paprsků na červenohnědých a tmavožlutých fasádách domů a vychutnejte si některý z osvěžujících drinků, na které jsou Římané specialisté, třeba vychlazenou spremuta d’arancia z čerstvě vymačkaných pomerančů nebo smetanový ovocný koktejl frullato.

Odpočinek v Pincijských zahradách

Davy v ulicích začínají řídnout po 20. hodině. To je ta pravá chvíle vyrazit někam na večeři. A jak dobře se navečeříte! V tradiční italské kuchyni najdete typické suroviny, jako jsou zvířecí vnitřnosti a těstoviny. Obyčejné a nenápadné trattorie, které nabízejí tyto tradiční vydatné pokrmy, začínají ustupovat náročnějším podnikům, které ve svém novátorském pojetí italské kuchyně kladou větší důraz na experiment a vysokou kvalitu.

Zbavte se pocitu, že si musíte dopředu naplánovat každý krok. Místo toho si vezměte příklad z jednoho anglického aristokrata, který přijel do Říma v roce 1780 (v rámci Grand Tour) a rozhodl se městem „bloumat a potulovat podle nálady“.

Nejvýznamnější umělci a architekti

Bernini, Gian Lorenzo (1598–1680). Nejdůležitější představitel baroka. Mezi jeho díla patří náměstí sv. Petra, Fontána čtyř řek na Piazza Navona, Palazzo Barberini, Galleria Borghese a Santa Maria della Vittoria.

Borromini, Francesco (1599–1667). Barokní architekt, pomocník a později konkurent Berniniho. Navrhl kostely Sant’Agnese in Agone, Sant’Ivo alla Sapienza a Palazzo Barberini.

Bramante, Donato (1444–1514). Původem z Urbina, nejvýznačnější architekt vrcholné renesance vytvořil Belvedérské nádvoří ve Vatikánu.

di Cambio, Arnolfo (circa 1245–1302). Gotický architekt a sochař z Toskánska, jehož hlavními díly jsou pomník Bonifáce IV. a ciborium v kostele sv. Pavla.

Canova, Antonio (1757–1822). Neoklasicistní autor sochy Napoleonovy sestry v Galeria Borghese.

Caravaggio, Michelangelo Merisi da (1571–1610). Představitel raného realismu. Udělal zásadní zvrat v umění odvážným použitím perspektivy, dramatického světla a stínu (chiaroscuro). Jeho obrazy se nacházejí v Santa Maria del Popolo, San Luigi dei Francesi, Palazzo Barberini, Sant’Agostino a v Galleria Borghese.

Maderno, Carlo (1556–1629). Architekt ze severní Itálie, autor průčelí baziliky sv. Petra a papežského paláce v Castel Gandolfo.

Michelangelo Buonarroti (1475–1564). Florentský sochař, architekt, malíř, jedna z nejslavnějších postav v dějinách umění. Mezi jeho díla patří kupole baziliky sv. Petra, strop Sixtinské kaple, Mojžíš v kostele sv. Petra v řetězech a náměstí Campidoglio.

Pinturicchio, Bernardino (circa 1454–1513). Malíř původem z Toskánska, autor fresek v Sixtinské kapli, komnat Borgiů a kostela Santa Maria del Popolo.

Raphael (Raffaello Sanzio) (1483–1520). Malíř a architekt vrcholné renesance. Mezi jeho díla patří staré komnaty Stanze ve Vatikánu, kaple Chigiů v Santa Maria del Popolo a La Fornarina v Palazzo Barberini.

Stručná historie

Podle legendy založili Řím bratři Romulus a Remus, synové boha Marta a vestálské kněžky. Před smrtí zachránila opuštěné bratry vlčice, která žila na pahorku Palatin. Historikové stanovili datum založení města na rok 753 př. n. l.

Archeologové dále upřesnili, že toto místo bylo osídleno již v době bronzové, kolem roku 1500 př. n. l. Kolem 8. století př. n. l. vznikly na pahorcích Palatin a Aventin osady, které se brzy rozšířily po úbočích pahorků Esquilin a Quirinál. Byla to výhodně položená místa, protože umožňovala snadnou obranu a poblíž byl brod přes řeku Tiberu. Poté co si Římané podmanili své sousedy, spojili tyto osady do jednoho města, které ohradili opevněním. Bažina pod pahorkem Kapitol sloužila po vysušení jako fórum. Za vlády etruských králů se Řím stal hlavní mocností ve střední Itálii.

Romulus a Remus kojeni vlčicí

Republika

Vzpourou římské šlechty v roce 510 př. n. l. byl svržen poslední etruský král Tarquinius Superbus. Byla zřízena republika, která trvala dalších pět století. V raném období byla republika, kterou řídili dva patricijští konzulové, destabilizována spory mezi patriciji (aristokraty) a plebejci (lidem). Nakonec plebejci prosadili své vlastní vůdce, tribuny, a vznikl pevný politický systém.

V roce 390 př. n. l. se města zmocnili Galové, celé je vyplenili, s výjimkou Citadely a pahorku Kapitol. Po odchodu útočníků se houževnatí občané pustili do obnovy. Tentokrát město opevnili zdmi z obrovských lávových kvádrů. Tyto hradby odolaly všem nájezdům po následujících více než osm století.

Řím v tomto období již ovládal celou Itálii. Svou moc strategicky posílil výstavbou šesti vojenských silnic vedoucích z města, jsou to via Appia, Latina, Salaria, Flaminia, Aurelia a Cassia. Do roku 250 př. n. l. počet obyvatel města vzrostl na 100 000. Vítězstvím nad Kartágem v punských válkách (264–146 př. n. l.) a dobytím území v Makedonii, Malé Asii, Španělsku a jižní Francii se moc Říma rozšířila do oblasti Středozemního moře. Počet obyvatel města znovu vzrostl poté, co Hannibal během druhé punské války překročil Alpy a vpadl do Itálie. Velké plochy poloostrova byly vydrancovány a rolníci hledali útočiště v Římě.

Zábor rozsáhlých pustých území přinesl nové sociální a ekonomické problémy. Nezaměstnanost, nuzné bydlení a nedostačující programy veřejných prací vyvolaly ve městě nepokoje. Republikou otřásly občanské války, které vyústily v diktaturu. Julius Caesar, bývalý prokonzul, který se proslavil jako podmanitel Galie a Británie, překročil říčku Rubikon, vyznačující hranici jeho provincie, a vtrhl do Říma.

Císařství

Caesar se snažil snížit nezaměstnanost a daňovou zátěž obyvatel. Jeho reformy se nesetkaly s pochopením senátu, vytvořily mu nebezpečné nepřátele. Jeho vražda o březnových idách roku 44 př. n. l. vedla k občanské válce a vládě Caesarova adoptivního syna Oktaviána, který se pod jménem Augustus stal prvním císařem. Za Augusta držela rozsáhlá říše pohromadě díky tzv. Pax Romana – míru vynucenému politickou mocí. Období Augustovy vlády bylo dobou rozkvětu. Byla vystavena řada veřejných budov – lázně, divadla a chrámy. Císař se řídil krédem, že „nalezl Řím z cihel a zanechá jej z mramoru“. Byly zavedeny první veřejné služby, např. první hasičský sbor. V tomto zlatém věku římské literatury se zrodila díla takových básníků a historiků, jako byl Horatius, Livius, Ovidius a Vergilius.

Během prvních století císařství proudily do Říma desetitisíce cizinců, mezi nimi i první křesťané, v čele se svatým Petrem a Pavlem. Panovníci se pokoušeli toto „nové náboženství“ potlačit, avšak nezlomnost a odvaha jeho stoupenců měly příliš velkou moc.

Každý z Augustových následovníků svým vlastním způsobem přispěl ke zkrášlení Říma. Po katastrofálním požáru, který město zničil v roce 64 n. l., nechal císař Nero postavit na vrchu Esquilin honosnou vilu Domus Aurea (Zlatý dům). Hadrián zrekonstruoval Pantheon, postavil monumentální mauzoleum (Andělský hrad) a uchýlil se do svého nádherného sídla Villa Adriana v Tivoli.

Koncem 1. a ve 2. století n. l. dospěl rozkvět Říma ke svému vrcholu. Počet jeho obyvatel dosáhl více než milionu. Nedostatky spojené s císařským systémem však postupně oslabovaly císařovu moc a nakonec vedly k úpadku říše.

Po smrti Septima Severa v roce 211 n. l. se během pouhých 47 let u moci vystřídalo 25 císařů; mnozí z nich byli zavražděni. Počet obyvatelstva byl drasticky zredukován rozsáhlými požáry a epidemiemi. V roce 283 Fórum téměř celé vyhořelo a nikdy už nedosáhlo své bývalé krásy.

Císař Konstantin I. přijal křesťanství poté, co se mu podle pověsti zjevil na bitevním poli kříž. Ediktem vydaným v roce 313 povolil nové náboženství a nechal v Římě postavit první kostely a baziliky. V roce 331 však fakticky rozštěpil říši na dvě části (Západní a Východní říši), když přenesl sídlo říše do Byzantia (Konstantinopol/Cařihrad, dnes Istanbul). S ním odešlo mnoho bohatých lidí i nadaných umělců. Bývalé hlavní město se z této rány nikdy nevzpamatovalo.

Koloseum z 1. stol. n. l. pojme 50 000 diváků

Pád Říma

Když Západní říše začala upadat, naverbovali Římané do svých legií kmeny ze severu. Jejich úkolem bylo chránit říši proti nájezdníkům. Námezdní vojáci však brzy dezertovali a netečné římské obyvatelstvo v sobě nenašlo tolik odhodlání k obraně města, kolik ho kdysi projevilo při dobývání nových území.

S dalšími vlnami útoků „barbarů“ (cizinců) přicházelo znásilňování, vraždění a drancování. Postupně Řím vyplenili: Vizigót Alarik (v roce 410), Hun Attila, Vandalové a Ostrogóti. Germánský náčelník Odoakar nakonec v roce 476 donutil posledního římského císaře Romula Augustula k abdikaci.

Papežská moc

Byzantský císař Justinián v 6. století Itálii znovu připojil k Byzantské říši a zavedl římské právo jako státní právní systém. Jeho následníci však ztratili o Řím zájem a ze společenského chaosu se vynořila moc nová – papežství. Papež Lev I. (440–61) postavil římského biskupa do čela západní církve; toto nástupnictví odvozoval od sv. Petra, který byl v Římě umučen. Papež Řehoř Veliký (590–604) prokázal státnické schopnosti, když odvrátil útoky germánského kmene Langobardů ze severu Itálie. V 8. století si papežové s odvoláním na listinu Konstantinovo darování (později odhalena jako padělek) začali nárokovat moc nad celou Itálií.

Ve snaze získat podporu mocných Franků korunoval papež Lev III. jejich krále Karla Velikého císařem. Událo se tak na Boží hod roku 800 v bazilice sv. Petra. Papež však musel před císařem na znamení věrnosti pokleknout, a z této výměny duchovního požehnání za vojenskou ochranu se zrodil budoucí spor mezi papežstvím a světskou mocí. Přes 400 následujících let trpěla Itálie pod nájezdy Saracénů, Maďarů, Sasů a Normanů (kteří vyplenili Řím v roce 1084). Řím se na obraně italského poloostrova podílel pouze jako jeden z mnoha feudálních městských států. Papežský úřad, stejně jako Řím, ovládaly různé mocné rody z řad místní aristokracie. Když už se situace v Římě stala v roce 1309 neúnosnou (Dante ji odsoudil ve svém díle Božská komedie) uchýlil se papežský dvorec do pohodlného exilu v Avignonu, kde zůstal pod ochranou francouzského krále až do roku 1377. Řím byl ponechán napospas brutální vládě rodů Orsiniů a Colonnů.

Karel Veliký, římský císařv letech 800–814

Renesance

Po návratu do Říma papežové krutě potlačili jakýkoli rodící se mocenský odpor a ovládli město na dalších 400 let. V 15. a 16. století pontifikát významně podporoval renesanční hnutí. Působením této pozoruhodné symbiózy umění a intelektuálního úsilí se středověký Řím proměnil ze špinavé, rozpadlé a zamořené díry v jedno z nejvýznačnějších center křesťanského světa.

Giorgio Vasari, umělec a zapálený kronikář kulturního dění, byl tím, kdo svou dobu nazval rinascita neboli znovuzrození slavné řecko-románské minulosti. Otec vrcholného období římské renesance, papež Julius II. (1503–13), nechal vybudovat baziliku sv. Petra. Pověřil Michelangela, aby vymaloval strop Sixtinské kaple a Rafaela, aby vyzdobil vatikánskou Stanzu. Papežovým megalomanským stavebním plánům ovšem musela ustoupit řada starověkých památek. Architekt Donato Bramante, který byl pověřen jejich likvidací, získal přezdívku maestro ruinante. Během demoličních prací byly objeveny poklady, které se staly základem nádherné vatikánské sbírky antického sochařství.

Rozverný život renesančního Říma skončil náhle v květnu 1527 vpádem německých vojsk císaře Svaté říše římské Karla V. Město bylo vypleněno – sice naposled, ale zato nejvíce.

Opuštěný Řím

Kolem 8. století se Řím zmenšil do velikosti vesnice. Nepočetné obyvatelstvo z města úplně odešlo poté, co barbarští nájezdníci poničili říšské akvadukty.

V polovině 16. století zpochybnil papežství a doktríny římskokatolické církve Martin Luther, následován Janem Kalvínem a dalšími představiteli reformace. V roce 1563 byla vyhlášena protireformace. Inkvizice Svatého stolce dostala za úkol vymýtit kacířství a vydala seznam zakázaných uměleckých děl. Protestanti uprchli a Židé byli nahnáni do ghett. Umění se stalo hlavním nástrojem protireformační propagandy. S rostoucím vlivem církve byly pohanské prvky klasicismu nahrazeny obrazem vítězící církve. Ztělesněním tohoto triumfu je Berniniho velký barokní baldachýn nad oltářem v bazilice sv. Petra. Baroko dosáhlo v Římě rozkvětu jako v žádném jiném italském městě.

Habsburkové

V 18. století připadlo původně španělské panství nad mnoha italskými státy rakouským Habsburkům, kteří byli rozhodnuti omezit papežskou moc v Římě jakýmikoli prostředky. Byl zrušen vlivný jezuitský řád a církevní reformy znamenaly zdrcující ztrátu příjmů. Pontifikát ztratil své výsostné postavení.

V roce 1798 vstoupila do Říma napoleonská vojska. Zmocnila se také papežských států a vyhlásila republiku. S Piem VI. bylo jednáno přezíravě, dokonce byl – i s mnoha vatikánskými poklady – převezen do vězení ve Francii. Jeho následovník, Pius VII., byl donucen prohlásit Napoleona císařem. I on byl Francouzy vězněn, do Říma se mohl vrátit teprve po Napoleonově porážce v roce 1814.

Během francouzské okupace se v Itálii začala probouzet národní hnutí, bažící po svržení cizí nadvlády. Mnozí očekávali, že se do jejich čela postaví papež Pius IX. Ten se však obával šíření liberálních myšlenek. Když v Římě roku 1848 ustavil Giuseppe Manzini republiku, papež raději uprchl z města. Vrátil se o rok později, až po jejím pádu.

Národní jednoty bylo dosaženo v roce 1860 zásluhou šikovné diplomacie ministerského předsedy Cavoura, hrdinství partyzánského generála Giuseppe Garibaldiho a vůdčích schopností krále Viktora Emanuela z Piemontu. Roku 1871 se Řím stal hlavním městem Itálie a papež Pius IX. se, coby „vězeň monarchie“, stáhnul do ústraní Vatikánu.

Pomník Garibaldiho na Piazza Garibaldi

Moderní epocha

Za 1. světové války stála Itálie na straně spojenců proti Rakousku a Německu. Po mírové konferenci v roce 1919 však politické zmatky vyvrcholily ekonomickou krizí. Stagnující ekonomika vedla ke krachu bank a růstu nezaměstnanosti. Z nastalého chaosu se zrodilo fašistické hnutí. Poté co fašisté (fascisti) vpochodovali v roce 1922 do Říma, pověřil král Viktor Emanuel III. jejich vůdce Benita Mussoliniho (Il Duce) sestavením vlády. Mussolini uzavřel s papežem roku 1929 tzv. Lateránskou smlouvou, na jejímž základě vznikl samostatný stát Vatikán a římskokatolické vyznání bylo prohlášeno státním náboženstvím. Za 2. světové války v roce 1940 se Mussolini sice přidal na stranu Hitlera, spojenci však vyhlásili Řím za otevřené město a ušetřili ho tak bombardování. Město bylo osvobozeno v roce 1944, aniž by jeho pamětihodnosti utrpěly větší újmu.

Poválečný „zázrak“

První roky po válce byly obdobím strádání, v 50. letech však Itálie zažila „ekonomický zázrak“. Město se stalo oblíbeným místem společenské smetánky, která objevila la dolce vita nočních podniků na Via Veneto. Počet obyvatel Říma prudce vzrostl s přílivem přistěhovalců, kteří sem mířili za prací z jihu Itálie. Na okraji města vyrostla předměstská sídliště.

70. léta byla poznamenána vlnou levicového i pravicového terorismu. Toto desetiletí bylo později označeno jako anni di piombo („roky olova“). Nejhorší zásah dostala Itálie roku 1978, kdy členové Rudé brigády unesli a zavraždili bývalého ministerského předsedu Alda Mora.

V současnosti probíhají změny, jejichž cílem je zvýšit efektivitu městských služeb. Úřady se snaží zavést opatření, která by vedla ke snížení znečištění ovzduší. Negativní vlivy, způsobené rušnou městskou dopravou, představují akutní hrozbu pro pestrou architekturu města. Vzrůstá také nabídka kulturních akcí ze všech uměleckých oblastí. Každoročně se v Římě koná jeden z nejbarvitějších letních festivalů v Evropě, Estate Romana. V roce 2012 oslavilo město 500. výročí odhalení fresek v Sixtinské kapli.

Rozkvět Říma

Historické milníky

753 př. n. l.

Založení Říma.

510 př. n. l.

Vypuzení Etrusků. Založena Římská republika.

31 př. n. l.

Augustus se stává prvním římským císařem.

69–79 n. l.

Císař Vespasianus nechal postavit Koloseum.

98–117

Říše dosahuje svého největšího rozmachu za vlády císaře Trajána.

312

Císař Konstantin přijímá křesťanství a vytváří z Byzantia (Konstantinopole) oficiální hlavní město říše.

395

Říše je rozdělena na Západní a Východní.

476

Pád Západořímské říše.

590–604

Papež Řehoř Veliký vyhlašuje nová církevní pravidla.

800

Karel Veliký korunován císařem Říše římské.

1309–77

Papežský úřad je přestěhován do Avignonu ve Francii.

15. století

Renesance je dobou rozkvětu Říma, přitahuje skvělé umělce jako jsou Botticelli, Caravaggio, Michelangelo, Rafael a Tizian.

1527

Vyplenění Říma vojskem Karla V. Španělského.

1585–90

Papež Sixtus V. pověřuje Fontanu, Berniniho, Borrominiho a Madernu, aby vybudovali kostely, paláce, náměstí a fontány.

17. století

Italský poloostrov se rozpadá na početné menší státy, mezi nimiž jsou i papežské, jejichž hlavním městem je Řím.

1801

Za Napoleona se Řím stal součástí Francouzského císařství.

1870

Sjednocená italská vojska vstupují do Říma, který se stává hlavním městem nového Italského království.

1915

Za 1. světové války se Itálie připojuje ke spojencům.

1922

Mussoliniho pochod na Řím.

1940

Za 2. světové války se Itálie přidává na stranu Německa.

1944

Osvobození Říma. Král Viktor Emanuel III. abdikuje.

1957

Na základě Římské smlouvy se rodí Evropská unie.

2005

Papež Jan Pavel II. umírá. Je zvolen papež Benedikt XVI.

2008

Silvio Berlusconi je potřetí zvolen ministerským předsedou a zástupce pravice Gianni Alemanno je zvolen primátorem.

2011

Papež Jan Pavel II. prohlášen za blahoslaveného.

2013

Papež Benedikt XVI. abdikoval.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Top 10 zajímavostí

Ideální den v Římě

Úvod

Stručná historie

Kam se vydat

Piazza Venezia a Kapitol

Starověký Řím

Centro Storico

Trastevere, Aventin a Testaccio

Monti a Esquilin

Výlety

Volný čas

Zajímavosti

Nejvýznamnější umělci a architekti