Top 10 zajímavostí

Plaza Mayor Usaďte se na zahrádce některé ze zdejších kaváren a v klidu pozorujte okolní uspěchaný svět

Puerta del Sol Hodiny poklidně shlíží z věže na toto živé madridské náměstí a při každoročním silvestrovském veselí odbíjejí konec roku

Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía Populární galerie prezentuje umění 20. a 21. století, včetně děl Pabla Picassa a Luise Buñuela

El Escorial Sídlo vystavěné králem Filipem II., v němž se odráží velikost a sláva zlatééry Španělska

Museo del Prado Jedno z nejprestižnějších světových muzeí schraňuje španělské umělecké poklady

Plaza de Santa Ana Ideální místo, kde začít „jízdu“ zvanou el tapeo

La Ermita de San Antonio de la Florida Kopuli této kaple z 18. století zkrášlují fresky slavného Goyi

Palacio Real Centrum královského Madridu

Parque del Retiro Děti i dospělí milují tuto oázu uprostřed Madridu – její stromy, fontánky i jezero

Monasterio de las Descalzas Reales Jedinečná příležitost seznámit se s uměleckým odkazem více jak 450 let starého kláštera

Ideální den v Madridu

9.00 Santa Ana

Začněte svůj den společně s místními nad šálkem kávy, nebo čokolády a smaženými churros, ve stínu stromů krásného náměstí uprostřed historické čtvrti z 18. století. Kochejte se pestrobarevnými obkládanými vlysy na fasádách zdejších barů.

10.00 Zelená oáza

Projděte se zákoutími překrásné královské botanické zahrady Real Jardín Botánico, odkud se do celé Evropy rozšířily jiřiny. Ve třech sklenících se seznamte s pouštní i tropickou květenou.

11.00 Prado

Navštivte jednu z nejlepších světových obrazáren. Určitě nevynechejte renesanční Patio de los Jerónimos. Sbírky španělských obrazů, shromážděné královskou rodinou, zahrnují mistrovská díla Diega Velázqueze a Franciska de Goyi.

13.00 Umění a aperitivo

Dopřejte si oddech v kavárně centra umění CaixaForum od Herzoga & de Meurona a objednejte si španělské aperitivo. Nechte se unést pohledem na přilehlou vertikální zahradu, tvořenou pestrou směsicí rostlinných druhů z celého světa.

14.00 Klasické cocido

Slavný madridský dušený pokrm z cizrny a zeleniny, zvaný cocido, si můžete vychutnat v klidné atmosféře restaurace La Bola. Připravuje se zde tradičním způsobem v kameninových hrncích na dřevěném uhlí.

16.00 Guernica

Pablo Picasso namaloval obraz Guernica, jedno z největších děl 20. století, na protest proti vybombardování baskické vesnice německou Luftwaffe v roce 1937. Najdete ho, společně s přípravnými skicami, ve druhém patře Centra královny Sofie (Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía).

17.30 Nakupování

Pěší zóna Calle de Fuencarral, vybíhající z bulváru Gran Vía, je baštou módních nákupů. Najdete tu ty nejprestižnější španělské trendy značky jako Camper, Custo a Hoss Intropia a samozřejmě i značky mezinárodní. Budete-li unaveni nakupováním, stavte se v některé z místních kaváren či barů.

19.30 Nastal čas dát si tapas

Užijte si kouzlo večerního Madridu při procházce (paseo) po svažitých středověkých uličkách mezi Plaza Mayor a Cava Baja. Zde, v některé hospůdce či baru, končí Madriďané svůj den nad tapas a sklenkou dobrého vína.

21.00 Dostaveníčko u večeře

Zajděte si do Casa Lucio, cenově dostupné madridské resturace na Cava Baja, jejíž menu nabízí speciality kastilské kuchyně. Z bohaté nabídky si určitě vyberete.

22.30 Flamenco

Zarezervujte si předem místo v některém z místních tablaos. Doporučujeme například Casa Patas. V intimní atmosféře si vychutnejte jedinečný zážitek, autentické španělské flamenco se zpěvem, tancem a hrou na kytaru.

Úvod

Madrid kdysi býval pouhým zemědělským městečkem ležícím uprostřed vyprahlých plání Kastilie. Roku 1561 jej však král Filip II. prohlásil za sídlo španělského dvora. Od tohoto momentu se město neustále rozrůstalo a nabývalo na významu. Přesto, že je Madrid jedním z nejmladších evropských hlavních měst, postupem času zastínil všechna historická španělská města, včetně Sevilly a Valencie, a dnes je politickým a ekonomickým hnacím motorem Španělska. Snad jen Barcelona se mu může svým významem rovnat.

Srdce Španělska

Královský výnos Filipa II. se opíral o jasnou logiku: z Madridu, ležícího přímo uprostřed tehdejší Ibérie, se dala snadněji ovládat všechna regionální mocenská centra nově se rodícího Španělska. Dodnes je Madrid městem, do kterého přicházeli a přicházejí za novými příležitostmi lidé z celého Španělska, přičemž jen nepatrné množství z nich zde má své kořeny.

Jeden schod do nebe

„De Madrid al cielo“ je populární rčení, které vyjadřuje, že „z Madridu je to jen jeden schod do nebe“. Jako nejvýše položené hlavní město v západní Evropě se Madrid může pochlubit nádhernými horskými scenériemi a podzimními západy slunce, které zachycuje na svých obrazech Diego Velázquez.

Uprostřed moderní metropole, která je domovem více než 6 milionů lidí, leží téměř nedotčené středověké centrum. Ačkoliv se Madrid od sedmdesátých let minulého století ekonomicky neuvěřitelně vzmohl, zdejší život si stále zachovává svůj tradiční ráz. V dřívějších dobách přicházeli do města zejména lidé ze španělského venkova. Dnes tvoří většinu imigrantů cizinci z Latinské Ameriky a východní Evropy, kteří s sebou přinášejí své zvyky – ty se pomalu stávají součástí koloritu madridského života.

Ostatní regiony dnešního Španělska, zejména Katalánsko a Baskicko, se nepochybně pyšní bohatší historií a tradicemi. Barcelona, Granada a historická města Království kastilského mají určitě významnější architektonické památky. I v mnohých menších španělských městech najdete půvabnější historické čtvrti, než jsou ty madridské. Avšak madrileños (Madriďané) jim nic z toho zcela jistě nezávidí. Jejich město sice vzniklo poněkud uměle jako sídlo úředníků a byrokratů (podobně jako Brasília nebo Washington), ale žít tu je tak příjemné a opojné, že místní bezezbytku věří okřídlenému rčení, že „z Madridu je to jen jeden schod do nebe“.

La Noche: noční život v Madridu

Od přírody společenští Madriďané jsou doslova noční ptáci. Zvesela přelétají mezi restauracemi, bary a typickými hospůdkami tabernas a klidně až do ranních hodin v nich živě konverzují, pojídají tapas a popíjejí víno. V Madridu totiž vzniklo v osmdesátých letech minulého století kulturní hnutí zvané movida a věhlas, který tento návod, kterak si užívat života, městu přinesl, je nutné stále udržovat. Vzhledem k množství klubů, které mají otevřeno až do ranních hodin, není opravdu problém flámovat až do rána. Nedostatek spánku je maličkost, která se dá dohnat kdykoliv později – jak se můžete dozvědět od znaveného Madriďana, končícího noční tah nad churros con chocolate (smažené koblihové těsto namáčené do šálku hutné horké čokolády) předtím, než za svítání vyrazí k domovu.

Hlavní město kultury

V posledních letech si město pěstuje ty nejsofistikovanější formy kulturního života: operu, divadlo, specifický druh operety zvaný zarzuela, moderní tanec, jazz, rock, cirkus a graffiti. Každý druh umění má své početné publikum. Mnoho fanoušků má samozřejmě i flamenco, originální španělský tanec.

Budova Metrópolis na rohu Gran Vía a Calle de Alcalá

Nicméně největším tahákem Madridu vždy byla a jsou nádherná muzea. Na bulváru Paseo del Prado se nachází hned tři z nejvěhlasnějších evropských galerií: Museo Nacional del Prado, Museo Thyssen-Bornemisza a Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía (Muzeum královny Sofie), kde je vystavena monumentální malba Pabla Picassa Guernica. Madridské sbírky děl starých španělských mistrů (Velázqueze, El Greca, Goyi, Zurbarána a dalších) nemají ve světě konkurenci.

Charakter města

Vlastní centrum Madridu se dá pohodlně obejít pěšky. Porovnáte-li jeho rozlohu s Londýnem, New Yorkem nebo Paříží, opravdu nebudete mít pocit, že se nacházíte v hlavním městě země. Srdcem města je starý Madrid (zvaný též habsburský), vystavěný převážně v 16. století kolem úzkých, klikatících se uliček původní muslimské osady. V jeho středu se nachází náměstí Plaza Mayor, které bylo v důsledku požárů celkem třikrát přestavěno. V okolí naleznete zbytky maurských hradeb, středověká náměstí, kláštery a zejména Palacio Real (Královský palác), postavený na místě původní muslimské pevnosti. Východní hranicí starého Madridu je Puerta del Sol.

Za vlády dynastie Bourbonů se město rozrůstalo směrem na východ. Byla zde vybudována řada velkolepých tříd a bulvárů, fontány a brány. Toto historické období je v Madridu nejlépe dokumentováno krásným bulvárem Paseo del Prado a paláci mezi ním a náměstím Puerta del Sol. Mezi touto oblastí a vlastním historickým starým městem se nalézají typické madridské čtvrti Lavapiés, Chueca a Malasaña.

Moderní Madrid se od počátku 19. století rozrůstal do všech světových stran. Okrajová čtvrť Salamanca, ohraničená třídami La Castellana a Paseo de Recoletos, bývala noblesní obytnou a obchodní čtvrtí; dnes její sláva poněkud povadla, ale přesto jsou místní ulice stále plné pouličních kaváren. V osmdesátých letech se La Castellana rozšiřovala dále na sever, postupně až za hranice obchodní čtvrti. Její severní okraj dnes tvoří čtyři působivé mrakodrapy Las Cuatro Torres.

Dva z mrakodrapů Las Cuatro Torres

Architektura

Madridská architektura je vskutku rozmanitá – představuje jednotlivé styly přesně podle toho, jak se město rozrůstalo do okolí. Vyjdete-li z centra, postupně projdete mezi kovanými balkony, cihlovými průčelími a kamennými prvky budov z 16. století, okolo bourbonských paláců, neoklasicistních a secesních budov až ke stavbám ve stylu belle epoque či art deco na „madridské Broadwayi“ zvané Gran Vía. Strohá architektura z éry diktátora Franka na třídě La Castellana ustoupila v devadesátých letech oku lahodícím moderním stavbám. Staré čtvrti byly postupně přestavovány – poklidné, pestrobarevné ulice se stromořadími jsou dnes stejně působivé jako jiné, často honosnější městské čtvrti.

Palacio de Cristal z 19. století v parku Retiro

Moderní éra a tradice

Madrid stál v čele dynamických změn, které ve Španělsku proběhly po smrti generála Franka v roce 1975. Skončilo čtyřicet let, během nichž diktátorský režim uvrhl zemi do kulturní a intelektuální izolace. Španělsko, jež bývalo vždy neotřesitelně konzervativní a katolickou zemí, má dnes velmi nízkou porodnost, došlo k dramatickému poklesu počtu věřících a v zemi byly zákonem uznány sňatky homosexuálů. Tři dekády hospodářského rozmachu dnes vystřídalo vystřízlivění v důsledku ekonomické krize a madrileños jsou dnes nuceni znovu přemýšlet o budoucnosti svého města.

Jedna věc však přežila všechna období politických změn a zvratů, a to záliba v bujarém pouličním životě. Madrileños po práci vyráží do města, zaplní pouliční kavárny a vychutnávají si pohodu při večerních procházkách. Distingovaní pánové v oblecích a jejich dokonale upravené protějšky korzují v ulicích, zatímco o kousek dál v parku hrají penzisté šachy nebo karty. Místní bary a hospůdky se zaplní lidmi všech věkových kategorií a všichni společně pak popíjejí vermut, pivo či vino tinto a uždibují oblíbené tapas, například tortilla española.

Město nabízí i tradiční lidové rozptýlení – koridu (corrida). Aréna Las Ventas je opravdovým chrámem pro fanoušky býčích zápasů. V Madridu se koná každoročně mnoho lokálních fiestas, jako například svátek sv. Isidora, patrona města.

Madridské rčení „nueve meses de invierno y tres de infierno“ (devět měsíců zimy a tři měsíce pekla) zní v době klimatizace a ústředního topení spíše jako vtip. Pravdou zůstává, že rozdíly mezi mrazivou zimou a spalujícím létem jsou tu extrémní. Madrid je vůbec městem kontrastů. Každá čtvrť (barrio) si zachovává svou vlastní identitu a historické tradice jsou tu uctívány stejnou měrou jako současné umění; tuto svéráznou podobu města nejlépe zachycují filmy Pedra Almodóvara. Je to právě tento kaleidoskopický mix kontrastů, který z Madridu činí tak přitažlivé místo.

Castizo

Madridský bleší trh El Rastro je Mekkou tzv. kultury castizo. Stejně jako například londýnská kultura Cockney, je i její madridská obdoba charakterizována typickou mluvou a silným pocitem sounáležitosti s místní komunitou. Castizo začalo vznikat v 18. století, kdy se vyšší vrstvy obyvatelstva zhlédly ve francouzském životním stylu. Podle pařížského vzoru si Madriďané vytvořili vlastní „nadřazený“ styl chování a mluvy, který byl záměrně nesrozumitelný komukoliv zvenčí. Duch castiza dodnes přežívá v jazyce, který je opravdu staromódní a silně formální, zároveň však plný slovních hříček, dvojsmyslů a tzv. piropos (komplimentů).

V okolí Madridu

Madrid je ideálním stanovištěm, odkud můžete vyrážet na výlety po celé Kastilii. Ani ne hodinu cesty odtud leží tři města zapsaná na seznamu památek UNESCO. Toledo, bývalé hlavní město Španělska, se pyšní překrásnými architektonickými památkami křesťanské, židovské i muslimské kultury. V Segovii, bývalé královské pevnosti, najdete pohádkový hrad, 2000 let starý římský akvadukt a krásné románské kostely. Město Ávila, rodiště sv. Terezie, si můžete celé prohlédnout z perfektně zachovalých středověkých hradeb.

Toreador v aréně Las Ventas

Blízko Madridu leží královské sídlo Filipa II. El Escorial, klášter, mauzoleum a zámek v jednom, odkud král vládl španělskému impériu. Během jednoho dne stihnete navštívit autem i Aranjuez, překrásný královský zámek a Chinchón, příjemné kastilské městečko.

Stručná historie

V údolí řeky Manzanares byly odkryty prehistorické pozůstatky z doby kamenné a bronzové, Madrid byl však až do svého náhlého povýšení na hlavní město v roce 1561 pouze poklidným farmářským městečkem.

Po mnoho století nic nenasvědčovalo tomu, že by Madrid mohl někdy být význačným městem. Římané sice osídlili a ovládli rozsáhlé oblasti Pyrenejského poloostrova, ale v okolí Madridu nezanechali významné stopy. Roku 711 vtrhla na poloostrov ze severní Afriky maurská vojska a během desetiletí obsadila prakticky celé území dnešního Španělska. Pokud Madrid hrál nějakou roli v těchto dějinných událostech, pak velice nepatrnou, neboť se o něm z té doby nedochovaly žádné zmínky. Vodítkem je snad jen arabský původ jména Madrid, objevující se v análech jako Madžrít (místo mnoha pramenů).

Upomínkou na tři a půl století maurské nadvlády je alcázar, pevnost shlížející z výšin západně od města do údolí řeky Manzanares.

Po několika neúspěšných obléháních byl Madrid roku 1083 obsazen křesťanskými vojsky krále Alfonse VI. a alcázar se stal pevností Království kastilského. Během maurské protiofenzívy v roce 1109 bylo město znovu obsazeno muslimy, ale pevnost útoku odolala a Madrid se nakonec stal křesťanským městem. Nicméně přítomnost početné muslimské komunity a její životní styl se staly na dlouhou dobu nedílnou součástí každodenního života města.

Mudéjarský sloh

Mudéjarská architektura byla po ukončení reconquisty ve Španělsku velice populární. Jsou tak nazývány stavby muslimských stavitelů, zdobené překrásnými řezbářskými a malířskými detaily.

V roce 1309 si Madrid užil svých pár minut slávy: král Ferdinand IV. Kastilský a jeho Cortes (raná forma parlamentu) uspořádali ve městě krátké zasedání. Od té doby se všichni španělští králové do Madridu rádi vraceli, neboť vzduch zde byl osvěžující, voda čistá a možnosti lovu nebývalé.

Po sňatku Isabely Kastilské a Ferdinanda II. Aragonského došlo ke spojení Kastilie a Aragonie. Královský pár navštívil Madrid poprvé v roce 1477 a velmi ocenil loajalitu města ke svému panovníkovi. Nicméně pozici hlavního města Španělska si v té době stále více upevňovalo Toledo.

Ferdinand a Isabela vítají Kryštofa Kolumba

Zlatý věk

Za panování Ferdinanda a Isabely prošlo Španělsko velkou proměnou. Objevení Nového světa v roce 1492 přineslo Španělsku bohatství, které mnoho následujících let proudilo do země z amerických kolonií. Toto období je často nazýváno „zlatým věkem“ (ve španělštině „siglo de oro“, v češtině doslova „zlaté století“) – Španělsko se tehdy stalo takřka mocenským hegemonem. Za této éry navíc vznikla řada skvělých uměleckých děl. Zanedlouho se však v zemi začaly projevovat první známky úpadku. Pramenily zejména z napětí mezi křesťany a násilně konvertovanými muslimy a židy, ze zvyšující se inflace a z přílišného vlivu inkvizice na kulturní život země.

Dobrá rada

Filip II. zcela ignoroval dobře míněnou radu svého otce Karla I.: „Chceš-li zachovat velikost své říše, ponechej dvůr v Toledu, chceš-li svou říši rozšířit, přesuň jej do Lisabonu a chceš-li o své državy přijít, přesuň dvůr do Madridu.“

Ferdinand a Isabela byli Španělé se vším všudy a veškeré síly věnovali rozšiřování království. Pravým opakem byl jejich vnuk Karel I., který nastoupil na trůn v roce 1516. Narodil se ve Flandrech a jen horko těžko se domluvil španělsky. Tento první Habsburk na španělském trůně navíc přijal do své družiny mnoho burgundských a vlámských šlechticů.

Krátce po svém příjezdu do Španělska se stal císařem římským a přijal jméno Karel V. O problémy Španělska se příliš nezajímal, většinu času trávil na cestách. Ve svých královských sídlech v Toledu, Segovii, Valladolidu a Madridu se téměř neukázal. Při jedné z jeho mnoha zahraničních cest propuklo v několika španělských městech povstání; rebelové v Madridu dokonce obsadili alcázar (v té době královské sídlo). Povstání bylo sice nakonec potlačeno a jeho vůdci popraveni, ale král dostal jasný vzkaz: je zapotřebí věnovat dění ve Španělsku více pozornosti.

Madrid se stává hlavním městem

V roce 1556 postoupil král Karel španělský trůn svému synu Filipovi II. – tento krok se ukázal jako velmi prospěšný jak pro Španělsko, tak pro Madrid samotný. Filip II. přesunul v roce 1561 královský dvůr z Toleda do Madridu a rázem tak učinil z městečka o 15 000 obyvatelích hlavní město nejmocnější země tehdejší Evropy. Madrid se začal hekticky rozvíjet a za necelých 50 let se počet jeho obyvatel zvýšil osmkrát. Na mezinárodním poli Španělsko střídavě zažívalo vítězství a osudové prohry. Filip II. slavně porazil Turky v námořní bitvě u Lepanta, ovšem již o necelá dvě desetiletí později byla španělská „neporazitelná“ flotila rozdrcena vojskem sira Francise Drakea. Největším architektonickým odkazem Filipa II. je El Escorial, monumentální královské sídlo s klášterem a knihovnou, vystavěný na úpatí Sierra de Guadarrama severozápadně od Madridu.

Syn Filipa II., král Filip III., přesunul na několik let svůj dvůr do Valladolidu, ale nakonec jej přestěhoval zpět do Madridu. Za jeho vlády byla započata stavba hlavního madridského náměstí Plaza Mayor. Tento projekt i nedaleko ležící náměstí Plaza de la Villa byly prvními známkami toho, že se Madrid opravdu začíná stávat hlavním městem.

Veřejná slavnost na Plaza Mayor, kolem roku 1700

Poté co roku 1700 zemřel Karel II., aniž zanechal dědice, rozpoutala se válka o španělský trůn. Vítězem se stal Filip V. z rodu Bourbonů. V roce 1734 vyhořel madridský alcázar a požár zničil mnohé zde uložené umělecké poklady. Král Filip nechal zbudovat nový, okázalý královský zámek Palacio Real. Dnes je budova využívána jen pro vládní a královské ceremoniály; královská rodina žije nedaleko Madridu v Palacio de la Zarzuela.

Madrid dodnes vzdává čest památce Karla III., nejoblíbenějšího bourbonského panovníka (1759–1788). Jeho zásluhou bylo ve městě vybudováno Paseo del Prado, nechal vydláždit madridské ulice, instalovat pouliční osvětlení, postavit veřejné kašny a výrazně ve městě snížil zločinnost.

Na počátku 19. století se na území Španělska rozhořely nové boje, tzv. španělská válka za nezávislost. Na jedné straně stálo Španělsko s Anglií a proti nim se postavila francouzská armáda vedená Napoleonem Bonaparte. Napoleon vtáhl v březnu roku 1808 se svými vojsky na Pyrenejský poloostrov a jmenoval svého bratra Josefa Bonaparte španělským králem (Josefem I.). Jako odezva na tento krok vypuklo 2. května 1808 v Madridu protinapoleonské povstání. Válka si vyžádala značné oběti na obou stranách a trvala celých šest let, aniž by se jedna z válčících stran mohla prohlásit za vítěze. Až teprve s pomocí anglické armády pod vedením vévody z Wellingtonu se Španělům podařilo Francouze ze země vyhnat. Nutno však dodat, že Josef Bonaparte si jako král nevedl špatně; jen v Madridu nechal vystavět tolik náměstí, že si od místních vysloužil přezdívku El Rey Plazuelas („král náměstíčko“). Španělům však byl proti srsti způsob, jakým byl zvenčí dosazen na španělský trůn.

Úpadek a dekadence

Legitimním následníkem španělského trůnu byl syn Karla IV., král Ferdinand VII. Vlády se ujal roku 1814. Válka za nezávislost a ozvěny francouzské revoluce vytvořily mezitím ve Španělsku vhodné podhoubí pro vznik liberálně nacionalistické strany. Boj o moc se rozhořel nanovo.

Frankisté postupují na Madrid

Duch liberalismu, který postupoval napříč Evropou, dorazil do Španělska poněkud se zpožděním. Po mnoha neúspěšných pokusech byla nakonec schválena demokratická ústava a roku 1874 bylo Španělsko prohlášeno konstituční monarchií. Španělsko-americká válka v roce 1898 byla posledním hřebíčkem do rakve španělského zámořského impéria a definitivně uzavřela kapitolu zlaté éry Španělska. Za vlády krále Alfonse XII. bylo sice v Madridu slavnostně otevřeno metro a nový univerzitní komplex, celá španělská společnost byla však v této době zmítána sociálními nepokoji a stávkami. Ani systém konstituční demokracie ani krátce trvající diktatura nepřinesly konsolidaci španělského politického systému, a proto krátce po komunálních volbách v roce 1931, které s převahou vyhráli republikáni, odešel král s celou rodinou do exilu.

Španělská občanská válka

Po volbách v roce 1931 byla ve Španělsku vyhlášena tzv. druhá republika. Mezi jednotlivými stranami i uvnitř nich vznikaly hluboké ideologické rozpory, do politických sporů se navíc vehementně vměšovala církev. Kyvadlo moci se po několik následujících let vychylovalo tu doleva, tu doprava a od moci odstavené konzervativní síly si nenechaly ujít jedinou příležitost, jak republiku oslabit.

Následky války

Za občanské války zahynulo přímo v boji na 700 000 vojáků, dalších 30 000 bylo popraveno nebo zavražděno. Letecké nálety si vyžádaly na 15 000 obětí z řad civilního obyvatelstva. Ještě dnes jsou odkrývány další hromadné hroby.

V roce 1936 vystoupila proti vládě armáda, kterou vedl generál Francisco Franco. Na straně Franka (tedy nacionalistů) stáli monarchisté, konzervativci, katolická církev a pravicová Falanga. Proti nim spojili síly republikáni, liberálové, socialisté, komunisté a anarchisté. Španělská občanská válka se stala jedním z největších ideologických střetů 20. století. Mnozí Evropané, aniž by hlouběji znali příčiny jejího vzniku, ji vnímali jako zásadní konflikt mezi demokracií a diktaturou; nebo viděno z jiné perspektivy jako konflikt mezi zákonem a pořádkem na jedné straně a silami sociální revoluce a chaosu na straně druhé. Madrid byl po většinu války v rukou republikánů, ačkoliv byl obklíčen frankisty.

Válka však skončila vítězstvím frankistů a Španělsko se ocitlo na příštích 40 let pod vládou diktátora Franciska Franka. Počátky tohoto období byly pro Španěly opravdu krušné, země byla uvržena do izolace a řada obyvatel trpěla hladem. Za 2. světové války bylo Španělsko sice oficiálně neutrální, ale mnozí Španělé vstupovali dobrovolně do německé armády. Do OSN bylo Španělsko přijato v roce 1955 a od počátku 60. let začala země procházet postupnou hospodářskou transformací.

Po Frankově smrti v roce 1975 byl španělským králem korunován Juan Carlos, vnuk Alfonse XIII. Země se vydala na cestu k parlamentní demokracii, čemuž, k překvapení mnohých Španělů, výrazně napomohl právě král Juan Carlos. Postupně se stávala plnohodnotným partnerem západoevropských zemí, nakonec se stala členem EHS. Počátkem osmdesátých let si celý svět povšiml rodícího se kulturního hnutí movida, které definitivně ukončilo éru frankistické stagnace.

Moderní Španělsko

V letech 1982–1996 byl premiérem země socialista Felipe González a Španělsko se otevřelo světu. Symbolický byl zejména rok 1992: Barcelona hostila Olympijské hry, v Seville byla zahájena světová výstava Expo a Madrid byl vyhlášen Evropským hlavním městem kultury. Premiér, který je dodnes mnohými považován za hlavního architekta nového Španělska, však ztrácel na popularitě a socialisté přišli po korupčních skandálech o moc. V roce 1996 se vůdčí silou nové vlády stala Lidová strana (Partido Popular), předsedou vlády byl jmenován José María Aznar. Během osmi let došlo ve Španělsku k neuvěřitelnému boomu na trhu s nemovitostmi.

Madrid z roku 1854, v popředí stará býčí aréna

11. března 2004, tři dny před volbami, vybuchlo na nádraží Atocha celkem deset bomb. 201 lidí bylo zabito a více než 1500 zraněno. Premiér Aznar označil za původce tohoto teroristického útoku baskické separatisty, což vedlo k poklesu jeho obliby a k příklonu voličů ke Španělské socialistické dělnické straně, vedené Josém Luísem Zapaterem. Jeho reformní vláda, jejímiž hlavními hesly byly boj s korupcí a zachování federálního státu, se zpočátku těšila značné podpoře obyvatelstva. Narůstající projevy ekonomické krize a neschopnost vlády najít řešení nakonec vedly k tomu, že ve volbách v roce 2011 zvítězila opět Lidová strana; v té době však už byla nezaměstnanost ve Španělsku nejvyšší v celé Evropě.

Dynamické křivky madridského letiště

I přes veškeré ekonomické obtíže neztrácejí madrileños smysl pro humor ani svou přirozenou touhu radovat se ze života. Věří, že Madrid bude jednou z celoevropského hlediska znovu tak významný, jako tomu bylo před 450 lety.

Historické milníky

900–400 př. n. l.

V oblasti se usazují keltské kmeny a mísí se s původními Ibery.

206 př. n. l.

Konec vlády Kartága ve Španělsku.

711

Vpád Maurů do Španělska.

852

Mauři zakládají osadu v Madžrítu.

996

Madrid se stává součástí Království kastilského.

1109

Mauři neúspěšně obléhají Madrid. Madrid se stává městem.

1309

Královský parlament (Cortes) se schází v Madridu.

1469

Sňatkem Ferdinanda a Isabely dochází ke sjednocení Aragonie a Katalánska s Kastilií.

1492

Mauři poraženi v Granadě; vyhnání muslimů a židů.

1561

Filip II. přesouvá hlavní město z Toleda do Madridu.

1606

Madrid se stává hlavním městem Španělska.

1701–13

Válka o španělské dědictví.

1808–14

Josef Bonaparte králem; Španělská válka za nezávislost.

1835

Státní konfiskace a prodeje klášterů.

1874

Obnovení bourbonské monarchie.

1931

Po komunálních volbách vzniká tzv. druhá republika.

1936–9

Španělská občanská válka a nástup diktatury Franciska Franka.

1975

Franco umírá, španělským králem se stává Juan Carlos.

1979–80

Nová ústava zaručuje regionům federální práva.

1986

Španělsko vstupuje do EHS (dnes EU).

1992

Madrid získává titul Evropské hlavní město kultury.

1997

Konzervativní Lidová strana Josého Maríi Aznara vítězí ve volbách.

2004

Při výbuších deseti bomb v příměstských vlacích v Madridu umírá 201 lidí. Ve volbách vítězí levicová strana PSOE.

2007

Zákon o historické paměti národa povoluje otevírání hrobů z období občanské války.

2011

Občanské hnutí Los Indignados okupuje v květnu Puerta del Sol na protest proti 50% nezaměstnanosti mladých ve Španělsku.

2012

Vláda Katalánska stanovuje datum konání referenda o nezávislosti regionu na rok 2014.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Top 10 zajímavostí

Úvod

Stručná historie

Kam se vydat

Starý Madrid

Plaza Mayor

Plaza de la Villa

La Morería a La Latina

Palacio Real

Katedrála Panny Marie Almudenské

Plaza de Oriente

Puerta del Sol

Huertas a Santa Ana

Lavapiés

Od Calle de Alcalá k Plaza de Cibeles

Paseo del Prado

Muzeum Prado

Muzeum Thyssen-Bornemisza

Museo Nacional Centro de Arte Reina Sofía

Atocha

Další muzea

Parque del Retiro

Real Jardín Botánico

Recoletos a Castellana

Paseo de Recoletos a okolí

Colón

Castellana a okolí

Salamanca

Gran Vía, Malasaña a Chueca

Gran Vía

Malasaña

Chueca

Plaza de España

Na jih od Calle de la Princesa

Moncloa a západ města

Casa de Campo

Výlety do okolí

El Escorial

Valle de los Caídos

Toledo

Segovia

Aranjuez

Chinchón

Ávila

Volný čas

Zajímavosti

Castizo

Drama v opeře

Guernica

Korida

2. května

El Greco v Toledu