Prológ

V 21. storočí sa Zem zrazila s kométou, čo sa prirútila z hlbín kozmu. A hoci jej prítomnosť vedci zaznamenali, zrážke nebolo možné predísť technológiami, ktoré mali ľudia k dispozícii. Zem to trochu vychýlilo z jej obežnej dráhy a zemská os sa viac naklonila. Z jej povrchu sa stratili takmer celé kontinenty. Vyzeralo to, že nastal koniec pozemského života. Slnko na Zemi svietilo už iba dve hodiny denne. Zmena klímy usmrtila takmer všetko živé. Akoby to nestačilo. Vírusy a baktérie z pradávnych čias, uzavreté pod hrubou vrstvou ľadu, mali naraz otvorené dvere...

Ľudia však prežili. Mnohí sa však nedokázali baktérií a vírusov celkom zbaviť. Tie našli útočisko v ich telách a oni chorľaveli čoraz viac. Zvyšok ľudí náporu vyvolaných chorôb odolal, ich silný imunitný systém im umožnil prežiť a plodiť zdravé potomstvo. Zem, teda zvyšok kontinentu na nej, sa rozčlenil na tábory. Na skupinu chorľavých a nebezpečných ľudí a skupinu zdravých a silných. Život sa zmenil – neustále boje a nenávisť ovládli obývateľnú časť Zeme. Situácia sa zmenila, keď na trón zasadol Arkan, vládca, ktorý dokázal udržať mier medzi oboma tábormi. Darius, zástupca južnej časti Zeme, mal však iný plán.

Zase tu bol. Neviem, ako to robí. Nechávam pootvorené okno a biela priesvitná záclona je takmer vždy, keď sa prebudím, odsunutá na jednu stranu. Nestáva sa to každý deň, ale v poslednom čase chodí veľmi často. Má o mňa strach? Chýbam mu? Hm...

Volám sa Syra, . Rodičia sa ma vzdali hneď po pôrode. Môj otec sa vraj znovu oženil. A to je všetko, čo viem. Nikto mi nikdy nič iné nepovedal a mňa to ani nezaujíma.

Levant ma vychovával od mojich dvoch rokov a čo bolo predtým si nepamätám. Nikdy nechcel prebrať miesto môjho otca a dnes chápem prečo. Je rok 2211 a ja som včera oslávila svoje 25. narodeniny. Tu, sama v mojom apartmáne, na najvyššom poschodí mrakodrapu na Madison Square v New Yorku. Nado mnou je už len strecha a obloha. Aj teraz sedím na streche. Zbožňujem sa pozerať na mesiac. Je taký zvláštne upokojujúci, až si myslím, že je to nejaká živá bytosť, ktorá je tak veľmi naplnená láskou, že z nej chce každému rozdať. Žijem sama od svojich 18. narodenín, keď ma Levant požiadal o ruku. Odmietla som ho a vtedy sa to celé začalo...

1. Spomienky

„Nedá sa tu poriadne dýchať, je príšerné teplo,“ povedala som Darrekovi.

„Tak nedýchaj,“ odpovedal, usmial sa a odhalil krásne biele zuby. Tvár mal vysmiatu, lebo vedel, že nemám odpoveď. Rád to robil a je v tom naozaj dobrý. Tešilo ho hovoriť mi vety, na ktoré sa už nedá odpovedať, a pritom ma pobavený pozoroval, ako sa zatvárim.

Darreka poznám asi desať rokov, zoznámili sme sa na biliarde. On bol jediný, kto ma porazil a, samozrejme, zhrabol všetky prachy, ktoré som dovtedy vyhrala. Neskôr, keď som z klubu vychádzala, stopol ma na rohu. Keď som chcela doňho strčiť, aby mi uhol, chytil ma zozadu za lakte, pritlačil mi ich k telu a šepol mi do ucha: „Maličká, ja ti nechcem ublížiť,“ uškrnul sa. „Chcem ti dať iba polovicu prachov. Zaslúžiš si ich, bol to skvelý súboj..., ale ak nechceš, nebudem ti ich vnucovať,“ dopovedal a hlasno sa rozrehotal.

Stála som ako socha a čakala som, pokým ho ten hrozný smiech neprejde. Povedala som mu, aby si nerobil starosti, že to bolo prvý a posledný raz, čo nado mnou vyhral. Zase sa začal smiať, až ma tým nakazil a rozosmiala som sa aj ja. Pustil ma a podal mi polovicu vyhraných peňazí. Zobrala som si ich, aj tak som ich potrebovala. Bola som hladná a chcela som si prenajať nejakú izbu na noc a poriadne sa vyspať. Práve v ten večer som odišla z Levantovho domu naivne presvedčená, že ma nebude hľadať. Darrek vedel, že som utiekla, neviem ako, ale vedel to. Možno to vycítil, ale nič nepovedal a ja som mu vtedy bola za to gesto veľmi vďačná. Mimochodom, ešte som nad ním nevyhrala, pousmiala som sa v duchu...

„Môžem ťa úplne rozpáliť, stačí povedať,“ stiahol ma späť do reality vetou, nad ktorou som sa pousmiala a nadvihla som jedno obočie. V roztrhaných džínsoch a v bielom tričku bez rukávov vyzeral naozaj príťažlivo. Jeho krásne modré a vždy usmievavé oči sa na mňa pozreli spoza dlhých rias a temer dvojmetrové svalnaté telo sa pohlo smerom ku mne. Chytil mi ruku do svojich dlaní, otočil ňou a do dlane mi vtlačil prívesok na koženej šnúrke. Bola to malá ligotavá motorka vypracovaná tak detailne, že sa dali na nej rozoznať všetky časti.

„Všetko najlepšie k narodeninám, Syra,“ povedal a pobozkal ma na líce aj na čelo.

„Budem ho nosiť stále pri sebe, to aby som nezabudla, že ťa mám,“ oprela som sa mu o rameno a pošepla: „Ďakujem, Darrek.“

Ešte chvíľu sme tam spolu len tak stáli a po chvíli prerušil ticho.

„Naozaj som chcel prísť včera, Syra, naozaj. Ale bol problém v klane. Sandro to zasa nezvládol a pobil sa s jedným z vašich čiernych operencov.“

„To je v poriadku,“ odpovedala som. „Niečo vážne?“

„Ani nie,“ znela odpoveď. „Obidvaja teraz oddychujú po tom, ako som im predviedol lekciu o slušnom správaní.“

„Ha-h,“ s úžasom som vydýchla. „Som presvedčená, že si tú lekciu budú ešte dlho pamätať.“ Zasmiali sme sa.

S Darrekom sa vždy smejem, jeho smiech je nákazlivý. Vždy sa mu urobia dve rozkošné jamky na tvári a jeho plné pery akoby sa zväčšili. V tej chvíli sa jazva na jeho pravej strane tváre stratí. Nie je to nič strašné, tenučká čiara na tvári je síce viditeľná, ale celkom mu pristane. Keďže má však hlavu vyholenú, je neprehliadnuteľná. Samozrejme, okrem vytetovaného škorpióna vzadu na krku, ktorý sa tiahne až k pravému uchu. Darrek je veľmi vysoký a dobre stavaný muž, veľmi príťažlivý pre opačné pohlavie, to musím uznať. Pre mňa je však iba kamarát. Možno sme boli do seba zo začiatku zaľúbení, ja ako pätnásťročná a on môj devätnásťročný ochranca. Ale po našom prvom pokuse o bozk sme sa začali obaja tak nedefinovateľne tváriť a vzápätí smiať, až sme pochopili, že cesta kamarátstva bude pre nás oboch asi tá najlepšia. Od toho večera sme sa stali nerozlučnými spojencami. Dokonca aj keď ma Levantovi ľudia po mojom krátkom úteku našli a zaviedli naspäť domov, vedela som, že sa s Darrekom budem ešte dlho stretávať.

„Nalejem ti pohár červeného vína? Je to tvoj obľúbený nápoj, viem to,“ pokračoval Darrek. „Tvoje 25. narodeniny musíme poriadne osláviť. Ako ťa poznám, včera si bola celý večer tu sama na streche a zasa si premýšľala nad somarinami. Však mám pravdu? Ale je to tu prekrásne, to sa musí uznať.“

Urobil poklonu, aby dodal vážnosť všetkému, čo povedal.

„Áno, dám si,“ odpovedala som. „Darrek?“

„Áno, Syra?“ otočil sa a už mi podával pohár vína a tváril sa veľmi sústredene.

„Myslíš, že existuje cesta späť?“

„Neviem, Syra,“ odpovedal. „Ale viem, že vždy existuje cesta dopredu.“

Štrngli sme si pohármi a po dúšku červeného vína sa mi opäť začala vracať spomienka na noc, kedy som sa dozvedela, že nie som iba človek. Povedal mi to Levant, a to bolo pravou príčinou, prečo som vtedy odišla z domu. Nechápala som, čo sa so mnou posledné dni dialo, prečo lepšie vidím v noci, prečo niekedy počujem, o čom sa ľudia rozprávajú, hoci sú odo mňa vzdialení; prečo ma vždy tak veľmi rozbolí chrbát, keď zrýchlim chôdzu.

Teraz už viem, prečo to všetko bolo a prečo som sa vždy cítila tak veľmi spätá s Levantom, že som niekedy až nechápala, aké silné môže byť puto medzi ľuďmi. Vedela som však, že je to môj otec, teda som ho odmalička za svojho otca vždy považovala, hoci neznášal, keď som ho tak volala. Tým, že moji vlastní rodičia o mňa nemali záujem po mojom narodení, celé detstvo som prežila s ním. Raz večer sme spolu sedeli pri kozube a bola som odhodlaná sa ho spýtať na všetky tie zvláštne veci, čo sa mi dejú. On ako keby to vycítil, začal sám od seba rozprávať všetko, na čo som sa ho chcela spýtať. Moja neistota smerovala iba k jednej odpovedi, ktorú som zo začiatku považovala za žart, ale mýlila som sa.

„Áno, Levant, mám všetky tie bolesti,“ pamätám si, ako som mu stále iba prikyvovala.

„Syra,“ povedal mi v tú noc Levant takým zvláštnym záhadným hlasom, „ako malej ti bola vpichnutá DNA.“

„Čooo? Aká DNA? O čom to hovoríš?“ spýtala som sa nechápavo.

„Vrania DNA, Syra,“ povedal hlasnejšie a pokračoval. „Si napoly človek a napoly vrana tak ako ja a väčšina ostatných,“ dopovedal Levant a zadíval sa do kozuba. Cítila som sa zvláštne, vôbec som nevedela, čo si mám myslieť a nechápala som, čo myslel tým – napoly človek a napoly vrana. „Nechápem Levant!“

„Pochopíš, keď sa premeníš. Už by to malo byť čoskoro. Premena môže prísť kedykoľvek, je to individuálne. Niekomu to zaberie hneď niekomu to trvá aj roky, čo je tvoj prípad. Myslel som že ty po vpichnutí sa premeníš hneď. Najskôr tvoje telo vranie DNA neakceptovalo vdýchnutím .Si silná to preto .“

„Tak preto ja som musela mat vranie DNA vpichnuté ? “

„Áno, aj preto “ dokončil a ráznym krokom odišiel z miestnosti. Moje myšlienky boli pomiešane .To bol práve ten večer, keď som sa rozhodla utiecť z domu a stretla som Darreka.

Po mojej prvej premene na vranu som už všetkému rozumela. Mala som dvanásť rokov a premena nastala hneď ako ma Levantovi ľudia po mojom malom úteku našli .Áno, som človek-vrana, dokážem sa premieňať na vranu, kedykoľvek chcem, a odletieť kam chcem. A vždy, keď sa znovu dotknem zeme, som opäť človekom. Je nás tu takých veľa, veľmi veľa. Okrem Darrekovho ľudského klanu, sú tu tiež mutanti. Teda nie je to jeho klan, ale klan jeho “otca“‚ Jackuela. Krajina je rozdelená na štyri časti Sever, Juh, Východ a Západ .Každá časť je pod velením niekoho iného. Západ sú ľudia, ktorých rody boli tak veľmi silné a fyzicky odolné a zároveň mali tak silne vybudovanú imunitu, že ich telo sa dokázalo ubrániť vplyvu vzduchu, ktorý bol nainfikovaný vraňou DNA. Žijú tu aj vrany, je to také pomiešané.

Aj ja žijem na západe.

Okrem nich sú tu južania, klan mutantov. Ich rody boli veľmi slabé a imunita veľmi slabá. Nainfikovaný vzduch bol silnejší a ovládol celé ich telo aj dušu. Sú veľmi nebezpeční a škaredí, dokonca aj keď sa premenia, nemajú nič spoločné s vranou. Sú to zmutované vtáky a keď sa dotknú zeme, tak aj zmutovaní ľudia. Doteraz nechápem, ako ich môže mať „náš otec“, teda Arkan, najsilnejší a najstarší z vrán tak pod kontrolou. Majú medzi sebou nejakú dohodu alebo čo? Preto si navzájom neškodia? Lebo inak sú veľmi nepríjemní.

To Arkan mal na svedomí celú situáciu. To on nás takýmto spôsobom zbavil normálneho ľudského života a vypustil do vzduchu vraniu DNA, ktorú sme jednoducho museli vdýchnuť, ak sme chceli žiť. Neviem, čo si mám o tom myslieť, už som si zvykla na taký život, aký mám a aký majú všetci zo severnej i východnej časti. Všetci tí, na ktorých infikovaný vzduch zabral tak, ako mal, čiže ich organizmus prijal vraniu DNA, stotožnil sa s ňou, ostali napoly vranami a napoly ľuďmi. V podstate vrania DNA neovláda nás, ale my ovládame ju.

„Dnes sa mi vôbec nevenuješ, Syra. Čo je s tebou?“

Darrek ma opäť vtiahol do reality.

„Nechutí ti víno? Alebo už máš dosť? To azda nie, dnes sa oslavuje! Zabudla si? Ideme von!“

Usmiala som sa naňho a natiahla ruku, aby som pocítila jeho pevnú dlaň v mojej.

„Jasné, že nie, Darrek, daj mi minútku a ideme.“

Obliekla som si tmavé úzke rifle a čierny rolák bez rukávov. Veľký vybíjaný opasok mi padal až na boky a, samozrejme, som nezabudla na čižmy s nožíkom v sáre. Nikdy neviem, kedy sa mi zíde. Rovné čierne vlasy som si nechala rozpustené, trocha som sa upravila, dala lesk na pery a už to bolo.

„Ideš?“ kričím na Darreka.

Namiesto odpovede som si všimla iba papierik položený na stole:

Ja už som dole a čakám ťa... to preto, že keby si sa znovu rozhodla vysmievať sa mi, že si rýchlejšia ako ja, po tom, čo iba zletíš dole.

Tentoraz som rýchlejší ja! 

Usmievavá tvár na konci odkazu ma rozosmiala. Oh, Darrek, raz ma z teba porazí, pomyslela som si a vyletela som von za ním.

„Vyzeráš veľmi dobre,“ privítal ma Darrek, „ako vždy. Zase budem musieť na teba dávať celú noc pozor a nebudem sa môcť venovať pohľadom zvodných žien. Nieže by mi to robilo problém, ale...“ zašomral si popod nos a uškrnul sa.

Tiež som mu venovala úsmev a povedala nahlas.

„Ďakujem, ale nemusíš. Vieš, že sa viem o seba postarať aj sama.“

„Ja viem, Syra. Hm, keď nad tým premýšľam, celkom ma baví byť tvojím ochrancom. Vždy je nejaké vzrúšo,“ pošepkal mi do ucha. Ešte chvíľu sme sa podpichovali a smiali a na konci ulice sme vošli do preplneného klubu.

Tento podnik mám rada, vždy tu hrajú dobrú hudbu a chodia sem všetci bez rozdielu. Nie iba my vrany, ale aj mutanti a aj ľudia od Darreka. Nevládne tu nijaká rivalita, ani nič podobné, okrem niektorých jedincov, čo prídu len provokovať, ale to sa nestáva často.

„Ahoj, Syra,“ zakričala na mňa Lea.

Podišla som k nej a namiesto pozdravu som ju objala. Lea sa potom otočila smerom k Darrekovi a zahanbene sa naňho usmiala. Páčil sa jej, dokonca sa mi zdalo, že je doňho zaľúbená. Už som mu to niekoľkokrát naznačovala, ale on reagoval rovnako: „Lea? Veď s ňou som vyrastal, beriem ju ako sestru. Sadli sme si k stolu a objednali si.

„Mám taký pocit, že dnes bude pokojná noc,“ uvoľnil sa Darrek.

„To je jasné, veď si tu,“ odpovedala Lea a obe sme sa zasmiali. „Nikto si nedovolí vyrývať, keď si tu ty.“

Okrem niekoľkých jednotlivcov a tí práve začali prichádzať. Sandro a jeho štvorčlenná partička si sadli rovno oproti nám. Sandro sedel v kúte a zazeral na Darreka. Nemali sa veľmi v láske a mala som pocit, že príčinou bola Lea. Myslím si, že sa Sandrovi páči. Ach, tieto vzťahy, bitky a žiarlivosť, ešteže ja mám pokoj, čo sa tohto týka. Nezaujíma ma nikto a nemyslím si, že si ma niekto extra všíma. Skôr ma chlapi obchádzajú. Možno preto, lebo to vyzerá, že som pod ochranou Darreka. Neviem, akosi ma to teraz ani neláka vedieť. Dnes sa chcem iba odviazať a oslavovať.

Celý večer sme sa smiali na Darrekových vtipných poznámkach asi o každom, kto prešiel okolo. Tie poznámky však Darrek nemyslel vážne iba nás chcel rozosmiať . Niekedy sa nedá zastaviť, špeciálne má slabosť na nás operencov a pri každej príležitosti ukončil myšlienku slovami: „Vieš, keď sa ti nepáči, tak odleť.“ A začal sa hlasno smiať. V konečnom dôsledku to bolo smiešne asi iba jemu, ale akosi sme sa na tom dokázali zabávať všetci. Prišli Leine kamarátky a Darrek bol vo svojom živle, predvádzal sa, ale vždy jedným očkom pokukoval na moju stranu. Jednoducho sa nezmení, chráni ma. Poznám ho, vždy to robí. Ale keď prejde okolo pekná žena, tak preháňa a preháňa, len aby zaujal. Chvíľu som sa na tom bavila, ale potom som iba čakala na moment, kedy bude Darrek niečím zaujatý a hneď som sa zdvihla smerom k východu. Už som sa chystala odletieť, keď ma zastavila Leina ruka.

„Môžem ťa odprevadiť, Syra?“ spýtala sa. „Chcela by som sa s tebou porozprávať.“

2. Tajomstvo

„No, vyzeráš dosť vážne, nemôžem odmietnuť. Si v poriadku?“ spýtala som sa.

„Ale áno, som.“

„Ale...?“ povedala som namiesto nej a usmiala sa na ňu.

„Chcem byť ako ty, Syra. Chcem sa vedieť premieňať a chcem lietať a chcem byť jedna z vás.“

Zastala som a prekvapene som sa na ňu pozrela.

„Lea, vieš, že to nie je možné. Váš klan a váš rod boli a sú silné, môžeš byť rada, že si dopadla takto a navyše, už sa to nedá. Nikto už nepotrebuje infikovať vzduch vraňou DNA,“ odpovedala som. „Prečo tak veľmi chceš byť vranou a opustiť tak svoj ľudsky klan a prestúpiť k inému?“

„Cítim sa zbytočná a navyše, u nás je všetko iba o chlapoch, to oni chodia na stretnutia, to oni vedia všetky tajomstvá. Ja, teda my ženy, sme pre nich iba vec na zábavu. Vieš, väčšine žien u nás to neprekáža, ale mne áno. Ja chcem patriť do klanu, kde budem rovnocenná, tak ako je to u vás, a navyše niečo viem a nemám to komu povedať a kvôli tomu...“

„Hohóó, Lea! Počkaj, hej, pomaly,“ zastavila som ju. „Neponáhľaj sa tak a nadýchni sa. Jasné?“

Usmiala som sa.

„Tak najskôr, chápem tvoje dôvody, asi by som sa cítila rovnako. Máš dvadsať a chceš niekam patriť, rada by som ti pomohla, aj keď si nemyslím, že by si mala uvažovať týmto smerom a vzdávať sa tak jednoducho svojho klanu, ale, žiaľ,“ pozrela som vážne na Leu, „už sa to nedá, sama to vieš. Neexistuje nič, čo by ťa dokázalo premeniť na vranu.“

Chvíľu sme boli potichu, kráčali sme ulicou, ktorá bola veľmi rušná. Ľudia práve vychádzali z barov a mali sme čo robiť, aby sme sa im vyhýbali. Celé mesto pôsobilo tak zvláštne. Niektoré ulice boli ešte vždy takmer úplne rovnaké ako pred dvesto rokmi. Napríklad taká 5. avenue v centre Manhattanu bola úplne taká istá ako kedysi a tiež Herald Square, po ktorej sme práve kráčali, bola taktiež nezmenená. Až teraz, pri prechádzke, som si to všimla. Viem to z rozprávania Arkana, dokonca mi daroval niekoľko obrazov starého New Yorku, mám ich zavesené vo svojom apartmáne na Madison Square. Oproti môjmu apartmánu sa pýši celá Flatiron Building, jedna z najznámejších budov v New Yorku. Zvyšok mesta je však viac-menej spustošený a pôsobí temer ako po výbuchu nejakej atómovej bomby. Nedokončené a nie veľmi zachované budovy a miesta.

„Prepáč, Lea, zamyslela som sa. Čo sa to včera stalo?“ spýtala som sa znova. „Niečo si mi chcela povedať. Počúvam ťa, hovor.“

Pozrela som sa ňu.

„Tak teda,“ začala Lea. „Vieš, včera som šla do Jackuelovho domu, lebo Izzara ma tam poslala, aby som mu odovzdala jeden list.“

„Izzara?“ spýtala som sa. „Tá vaša vedma ?“

„Áno, presne tá, teraz sa o ňu starám. Je to veľmi múdra žena a raz za čas posiela nejaké správy Jackuelovi.“

„Aha, a to je to tajomstvo, čo vieš?“ spýtala som sa.

„Nie, to nie je ono, veď ti to idem povedať, tak ma neprerušuj.“

„Prepáč,“ ospravedlnila som sa.

„Tak som teda šla znova do Jackuelovho domu, tak ako veľakrát predtým. Otvoril mi Darrek... ach, je taký krásny,“ povzdychla si Lea a pokračovala. „Vošla som dovnútra a Jackuel ma už čakal v miestnosti s veľkým kozubom a krásnym starodávnym nábytkom. Veľké okná boli napoly zastreté ťažkými krvavočervenými závesmi a celá izba voňala drevom a vareným punčom. Strop bol veľmi vysoký a celý bol zdobený ručne vyhotovenými freskami. Aj keď žijeme v modernej dobe, Jackuel si to zrejme nepripúšťa a jeho dom je zariadený v starom gotickom štýle.“

„To znie napínavo,“ uškrnula som sa.

„Syra, teraz mi pripomínaš Darreka, si uštipačná,“ otvorene povedala Lea.

„Prepáč, zlatko, pokračuj.“

„No tak teda... Tá miestnosť bola tajuplná a zároveň taká upokojujúca. Podala som Jackuelovi papierik, ktorý mi dala Izzara, a on sa ma opýtal na ňu, ako sa má a tak, bežné otázky. Tak som mu odpovedala, že veľmi dobre, že teraz sa o ňu starám. Vieš, normálna zdvorilostná konverzácia. Otočila som sa, že už pomaličky pôjdem, keď som zazrela, ako sa Jackuel opiera o mohutný kozub a číta lístok. Potom, z ničoho nič, ho roztrhal a hodil do ohňa. Muselo tam byť napísané niečo veľmi znepokojujúce, pretože sa chytil za srdce a padol na zem. Tak som zakričala na Darreka a rozbehla sa k Jackuelovi. Darrek dobehol veľmi rýchlo, práve sa chystal do podniku, lebo tam niekto zasa vystrájal, tuším Sandro,“ dokončila Lea.

„Aha, Darrek mi to dnes spomínal,“ povedala som.

„Áno, áno, bol to Sandro,“ zopakovala Lea. „No a keď Darrek vynášal Jackuela hore do postele, prešla som okolo stola, na ktorom bol položený svietnik a pod ním bol nejaký list, len tak zastrčený. Ten list ma hypnotizoval . Nemala som to robiť, ale vytiahla som ho a prečítala som si kúsok z neho. Bolo tam napísané:

Jackuel, brat môj, odpusť mi, čo sa stalo, aj Tebe, aj nášmu najmladšiemu bratovi Samuelovi. Všetko je to moja vina...

Arkan

„Rýchlo som položila list tak, ako bol, lebo som začula, ako sa Darrek valí dolu schodmi. Nestihla som ho prečítať celý, ale myslím si, že bol už starší, pretože tak vyzeral. Zakričala som na Darreka, že pôjdem po lekára, ale on mi povedal, že lekár už je na ceste. Tak som celkom rozrušená vybehla von. Keď som neskôr rozmýšľala nad tým, čo sa stalo, napadlo mi, že Jackuelov brat Samuel je vlastne brat vášho vranieho otca Arkana, no nie? Dáva to zmysel podľa toho lístka. Nemyslíš, Syra?“

Vlastne hej, zamyslela som sa.

„Oni traja sú bratia,“ povedala som nahlas.

„Ale keďže rody nás ľudí sú tak veľmi silné, ako je možné, že Arkan je vrana a Jackuel človek, hmm?“ položila nahlas otázku Lea. „Aj keď Samuel je už mŕtvy. Aj tak je to záhadné, nemyslíš, Syra? A ako vlastne zomrel? A prečo? A bol vranou alebo človekom? Bol predsa Arkanovým bratom a Arkan je najsilnejší a zároveň bratom Jackuela a ten je zase človek. Myslím si, že je za tým nejaká záhada, Syra. A som rozhodnutá zistiť, čo to je. A keď sa dozviem, čo sa naozaj stalo, možno mi to umožní sa stať vranou,“ skonštatovala.

Ešte raz som sa nad všetkým zamyslela, nad celou tou skutočnosťou, čo mi práve Lea povedala. A vzápätí mi napadla iba jediná vec.

„Nikto nesmie vedieť o tom, čo si mi tu teraz povedala. Musíš prisahať, že to nikomu nepovieš,“ zdôraznila som. „Nikomu! Je to naše tajomstvo, rozumieš?“

Lea prikývla a povedala: „Takže pripúšťaš, že možno existuje niečo, neviem čo, ale...?“

V tom momente som Leu prerušila.

„Nie, Lea, neexistuje,“ povedala som presvedčivo. „Ale ak áno, táto informácia by mohla zapríčiniť veľký nepokoj na všetkých troch stranách – medzi vranami, ľuďmi a aj mutantmi, rozumieš?“ pošepla som jej.

„Mutanti začínajú byť nejako nenásytní a čakajú na rozruch, na hocijaký, len aby mali príležitosť začať boj. Každý to cíti.“

„Nie, nie... toto musí zostať iba medzi tebou a mnou,“ zdôraznila som ešte raz a spýtala sa: „Lea, nikto iný o tom nevie, však? Ani Izzara, ani Darrek?“

„Nie, ty si jediná osoba, ktorej som to povedala, Syra. Ale súhlasíš, že tam existuje možnosť niečoho takého, však?“ spýtala sa Lea s nadšeným výrazom v tvári. „Ako by potom bolo možné, že váš najväčší vodca je a Jackuel, jeho brat, nie je? Všetci traja by mali byť na tom rovnako, nie? Veď sú jeden rod a tam nezáleží na ničom, premena je premena. Iba keby existovalo niečo, čím by sa to celé dalo ovplyvniť, no nie?“ uvažovala nahlas Lea.

‚Oh, áno pravdepodobne niečo také existovalo niekedy, pretože keď nad tým uvažujem mne bolo vranie DNA vpichnuté .Vdýchnutím na mňa neúčinkovalo. Tak mi to predsa povedal Levant pred niekoľkými rokmi ! .

‚Hmm, tuto nebezpečnú myšlienku som si však nechala pre seba. Lea to nesmie vedieť a vlastne nikto! ‘

„A kým vlastne bol Samuel, ich najmladší brat? Mutantom, človekom alebo vranou? A ako zomrel?“ opakovala svoje otázky ešte raz Lea.

„Neviem,“ odpovedala som podráždene a inštinktívne som sa začala obzerať dookola, či by nás mohol niekto počuť. Ale našťastie okrem vrán, čo lietali, tam nikto podozrivý nebol a navyše už boli všetci v dobrej nálade, tak som si bola istá, že nás nikto nepočul. Lea si asi až teraz uvedomila vážnosť toho, čo mi povedala a pozrela sa na mňa spôsobom hlbokého a vážneho porozumenia. Obe sme celú cestu premýšľali a boli ponorené do myšlienok nad tým, čo mi práve Lea porozprávala. Pred vchodom do svojho domu ma Lea objala a ja som cítila, že je svojím spôsobom veľmi šťastná, pretože teraz nás spája jedno veľmi nebezpečné tajomstvo. Hneď ako Lea vošla do domu, som sa otočila a oproti v dome som v okne zazrela bytosť. Keď ma uvidela, schovala sa za záves.‘ Bola to asi Izzara‘ pomyslela som si .

Vzlietla som a o chvíľu som už sedela vo svojom apartmáne a čakala som na východ slnka. Premýšľala som, čo také rozrušujúce mohlo byť v liste, ktorý poslala vedma Izzara Jackuelovi, a navyše som si uvedomila, či skôr som bola presvedčená, že niečo nie je v poriadku a veci nie sú tak, ako by mali byť. V každom prípade budem opatrná a najmä nesmiem dopustiť, aby Lea začala sliediť naokolo. Nie je pripravená, nemá nijaký tréning, mohla by veci veľmi skomplikovať. Ach, vzdychla som si nahlas, moja predtucha, že niečo zvláštne a nebezpečné sa blíži, bola teraz ešte silnejšia. Dosť už, slnko svieti z celého dňa iba dve hodiny – ráno od 4:00 do 6:00, je to čas, kedy relaxujem a snažím sa každý deň si tento okamih vychutnať naplno. Navyše, keď viem, že zvyšok dňa je potom už iba šero alebo tma. Keď zasvieti slnko, všetci sú vtedy ukrytí, pretože si už odvykli od denného svetla a keby vystavili oči takému svetelnému šoku, mohli by si poškodiť zrak. Teraz ich všetkých viac-menej ovláda strach pred slepotou a nikto nechce takto riskovať. So mnou je to iné, ja som už odmalička bola vždy hore pri východe slnka. Viedol ma k tomu Levant, zvykala som na to postupne a tak ako jeho oči sú už teraz prispôsobené svetlu, tak aj moje už so svetlom nemajú nijaký problém. Okrem nás dvoch zatiaľ nepoznám nikoho, kto by sa mohol bez problémov pohybovať a byť na svetle, alebo som ešte nikoho podobného nestretla. Určite nás však je viacej. Slnko vyšlo a ja som pocítila jeho lúče na pokožke. Aj kvôli tomu som bola tmavšia než ostatní. Nielen moje oči, ale aj moja pokožka bola zvyknutá na slnko. Je nádherne a aspoň na týchto pár hodín celé mesto stíchne, sú to asi najkrajšie chvíle z celého dňa.

Ako som tak sedela na streche môjho apartmánu a pozerala smerom hore, niekoľko metrov nado mnou preletela asi tá najčernejšia vrana, akú som kedy videla. Veľké a hlboké oči sa pozreli priamo do mojich. Tá chvíľa trvala večnosť a ja som nedokázala odvrátiť zrak. Dokonca som nedokázala ani vzlietnuť a zistiť, kto to bol, taká som bola omráčená silou toho okamihu. Ešte dlho som premýšľala nad tým, kto to mohol byť a ako je možné, že dokáže tak priamo letieť počas východu slnka. Bola som si istá, že to dokážem iba ja a Levant z okolia, pre ostatných je už neskoro. Ach, vzdychla som si, Levant to určite nebol. Jeho by som spoznala, hoci som sa s ním už dlhšie nestretla. Ale tentoraz sa tomu nedá vyhnúť, pozajtra je oslava, na ktorej Arkan vyhlási svojho nástupcu. Arkan je už veľmi starý, aj keď my vrany starneme veľmi pomaly a dokážeme prežiť aj tri generácie ľudí. On už toho prežil veľmi veľa a chce mať asi pokoj. Bude aj tak väčšinou stáť za všetkými rozhodnutiami, ale musí si zvoliť niekoho namiesto seba. Budúceho vodcu všetkých klanov. Na oslave budú hlavní zástupcovia všetkých troch klanov. Nie som si istá, či príde Nivan, vraj je veľmi chorý. Takéto zhromaždenie sa koná približne raz za tridsať rokov. Musím tam ísť, keďže Levant bude asi zvolený. Každý vie, že som mu ako vlastná dcéra, jeho rodina. Nikto ani len netuší, že nie sme v kontakte. Hneď potom, ako som odmietla jeho ponuku na sobáš, oženil sa. Jeho žena sa volá Clea a majú spolu dnes už sedemročného syna Gavina. Na svadbe som bola, aj pri narodení Gavina a tiež, keď dovŕšil piaty rok a po prvýkrát sa premenil, tiež som tam bola.

Levanta som nevidela takmer dva roky. Jeho žena Clea si to neželá, nemá ma rada, dokonca si myslím, že ma nenávidí. Aspoň tak tomu bolo naposledy, keď sme sa stretli. Ten rozhovor si celkom dobre pamätám, namiesto pozdravu sa ma spýtala: „Ešte stále sa ťaháš s tými smradľavými mutantmi?“

Narážala tým na Darrekov klan, pretože pre ňu ľudia a mutanti boli jedno a to isté, uznávala iba vraniu rasu.

„To nie sú mutanti, Clea,“ odvrkla som.

„Oh, prepáč,“ povedala. „Vieš, mala by si si dávať pozor, lebo jedného dňa sa z teba môže stať taká istá ohava, ako sú oni.“

Snažila som sa byť úplne pokojná, iba som sa nasilu na ňu usmiala a odišla som. Clea je priamy potomok východného zástupcu Nivana. Je to nádherná žena a ako jediná je po premene napoly biela. Je priama, zábavná a dokáže sa veľmi pretvarovať, verím, že je skvelý manipulátor. Vždy je krásne upravená, oblečená do nádherných šiat a s Levantom pri sebe vyzerajú ako stelesnenie krásy, sily a rešpektu. Musím sa priznať, že niekedy mám z nej strach, je taká chladná a uštipačná. Využije úplne každého a kto sa jej pokúsi postaviť na odpor, veľmi šarmantne si s ním poradí a potom ho odkopne s veľkou gracióznosťou a nahradí niekým iným, kto sa jej práve hodí do jej plánov. Nechcela by som byť zapletená do jej falošných pavučiniek intríg a kvôli tomu si ju radšej vždy vypočujem a potom to jednoducho neberiem do úvahy. Môj prázdny pohár ma vyrušil zo zamyslenia sa. Podišla som k okraju strechy. Mesto bolo tiché o tomto čase. Cítila som sa zvláštne, nebola som si istá, ale ako keby ma dnes cely čas niekto pozoroval .Takto ponorená do svojich myšlienok som zaspala a prebudila som sa o niekoľko hodín.

Koniec ukážky

Finálna úprava elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Prológ

1. Spomienky

2. Tajomstvo