Monika Secentity Kandriková

Noc ma volá po mene

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Noc ma volá po mene

Napísala: Monika Kandriková

Ilustrovala: Jitka Šenkeříková

Autor obálky: Jitka Šenkeříková

Grafická úprava obálky: Markéta Šenkeříková

Je to veru ošemetná vec spoznať sa, spriateliť sa, zamilovať sa. Stretáme samých cudzích ľudí a nevieme, či sa v nich skrýva dominantný milenec, malý princ alebo nadprirodzená príšera. A omyl? Ten má vždy fatálne následky.

Nie, poviedky v tejto knihe vôbec nepomáhajú, aby bolo rozhodovanie ľahšie. Lebo tak ako v živote, ani v nich až do poslednej chvíle nebudete vedieť, kto je kráska a kto zviera.

Poviem ti, kto som

Postával na rohu ulice. V dlhých a láskavých tieňoch neskorého podvečera.

Vlhký vánok mu zľahka strapatil vlasy a prinášal od brehu rieky vôňu diaľok. Vábila ho inam a dôvody zostať boli stále mizivejšie.

Sandra kráčala nábrežím svojou zvláštnou chôdzou morskej panny vyplavenej na kamenisté pobrežie. Čierne vlasy jej siahali až po pás a oči ako uhoľ zrkadlili svetlo pouličných lámp. Kým neprišla bližšie, vyzerala tak krehko a chápavo. Nečudo, že si myslel, že našiel, čo hľadal. Ale zmýlil sa.

„Ahoj.“ Pozdravila ho a natiahla sa na špičky, aby si vypýtala bozk.

„Ahoj.“ Vyhovel jej a usmial sa jedným zo svojich najčastejšie používaných úsmevov. Nie tým úprimným, ale ona si to nevšimla. „Vyzeráš nádherne.“ V tomto neklamal. Sandra bola prekrásna. Vkusne oblečená a decentne namaľovaná mladá dáma.

„Aj ty.“ Vrátila mu kompliment. Zavŕtala sa mu pod rameno, ruku si pritom všuchla pod jeho obľúbené kožené sako. Dotýkala sa ho okolo pásu a hriala. Mal ten pocit rád. „Ale mohol si si obliecť ten prúžkovaný sveter, čo máš odo mňa. Stále chodíš v čiernom. Nechýbajú ti niekedy farby? Červená, zelená, žltá?“

„Niekedy hej, ale to nutkanie nie je také mocné, aby som sa kvôli tomu obliekal ako papagáj. Vieš to. Nemala si mi ten sveter kupovať.“

„Dobre teda, dnes ťa už nechám na pokoji, ale nabudúce ťa určite presvedčím. Uvidíš!“ Frnkla mu prstom do nosa. Úprimne, neznášal, keď to robila. „Pôjdeme?“

„Predstavenie sa začína o desať minút, tak by sme už mali.“ Pritakal, pritiahol si bližšie jej štíhly pás a vyrazil smerom ku kinu.

Kúpil lístky úplne dozadu. Už so Sandrou v kine bol, vedel, že sa bude chcieť bozkávať, kým pobežia úvodné titulky a zakaždým, keď sa bude čo i len na momentík nudiť. Jej nikdy nestačilo len držať sa za ruky, tak ako jemu.

Prekážalo mu prejavovať si náklonnosť na verejnosti. Mával problémy so sebaovládaním, pretože vnímal všetky emócie, s ktorými prišiel do styku. Bol to obranný reflex jeho druhu, vedel tak vycítiť, či mu nehrozí odhalenie. V prítomnosti viacerých ľudí bol ako pod paľbou. Uprostred kina, hoci bolo aj poloprázdne, stačil jediný bozk pobúriť, rozveseliť, vzbudiť závisť i odpudiť alebo potešiť, podľa toho, kto sa práve pozeral. A on potom musel všetky tie neodbytné pocity spracovať a občas pri tom strácal hlavu.

Mohlo to byť aj inak, keby bol naozaj zamilovaný a oddaný jedinej osobe, upol by sa na ňu a všetkých ostatných by vytesnil ako nepríjemný šum. Ale takto ďaleko sa so Sandrou nikdy nedostal. Preto sa usadil do úplne posledného radu, svoje senzitívne ja tu dokázal udržať na uzde, aj keď bol rozptýlený mnohými podnetmi.

Do kina chodieval rád. Vedel načerpať rovnováhu pri pohľade na krásu falošných scenérií, pri pohľade na pohyblivé obrázky, nech boli akokoľvek dojemné, necítil vôbec nič. A keď sa mu stalo, že spoznal miesto, ktoré sa ukázalo na striebornom plátne, jedna jeho časť ďalej sledovala fiktívny príbeh a druhá si našla tú správnu spomienku a preniesla ho do tých iných životov, ktoré už prežil. Paríž, sosnový les či panvice na čínskom blšom trhu ho viedli jediným smerom. K jeho najdrahším.

Ponáral sa do plynúcich obrazov zakaždým, keď Sandra na chvíľku prestala vyžadovať jeho pozornosť. Nebolo to často. Podľa frekvencie, s akou sa vracala k strkaniu jazyka do jeho úst, jej sa predstavenie nepáčilo.

„Ten film bol príšerný.“ Potvrdila mu, že jeho podozrenie bolo správne okamžite, keď začali plynúť záverečné titulky. „Už som dávno nevidela takú zlátaninu.“

„Myslel som, že ti urobím radosť. Vždy si hovorila, že sa ti báchorky o upíroch páčia,“ podotkol, ale nebol prekvapený a už vôbec nie sklamaný. Väčšinou pochopil jej slová úplne rozdielne, ako ich ona myslela.

„To áno.“ Horlivo prikývla, a vzápätí poprela. „Ale keď majú štýl a silu. Poriadny upír musí byť charizmatický, trošku hrôzostrašný a veľmi zvodný. Henten dnes bol - vysyčaná para, fakt slabé, úbohé. Koniec-koncov, ako všetko teraz,“ pripojila nakoniec.

Pri tejto jej obvyklej hláške prestal počúvať. Nemohol zabrániť zvuku Sandrinho podmanivého hlasu plynúť okolo seba a pohládzať jeho uši, ale vypol rozumejúci sluch, zostala iba melódia slov, a tá, na rozdiel od ich obsahu, bola príjemná. Venoval sa iba jej a nechal si pokojne uniknúť lamentácie o tom, že dnešný svet už za nič nestojí a že ešte aj filmári prestali byť fajnoví, len čo skončili časy Felliniho a Delona.

Akoby si ona tie časy pamätala! Akoby ona bola na premiére Poviedky o policajtovi!

Očami zaujato pozoroval pohyb výnimočne krásnych úst a nechal sa ním unášať. Pôvabné kontúry nádherne krojených pier boli prifarbené veľmi decentným rúžom, ktorý mu voňal jahodami, hovädzím tukom a celou škálou chemikálií. Potlačil pachy, o ktoré nestál, a sústredil sa len na jahody.

„Počúvaš ma vôbec?“ prekvapila ho otázkou.

„...že bol Delon najväčšia hviezda, to už dávno neplatí. Sú iní machri.“ Pokúsil sa nadviazať tam, kde on skončil s načúvaním. Sandra bola už zjavne oveľa ďalej.

„Nepočúvaš. Povedala som, že posledný poriadny filmový upír bol Blade, v celkom prvej časti trilógie. Si neinformovaný. Keď ma nabudúce budeš chcieť vziať do kina, najprv sa opýtaj.“ Poučila ho, skoro prísne.

„Blade? Veď ten ani nevedel lietať!“ Nedalo mu nezabŕdnuť do nej.

„Bol to silák, mocný, mlčanlivý, neúprosný, so šarmom trpiteľa, ale takého, čo nevymäkne kvôli nejakej potkýnajúcej sa sliepke. Takému sa dá ľahko odpustiť, že nemôže zaletieť ku hviezdam,“ skonštatovala. Zavesila sa mu na rameno ako obvykle a svoje veľké a hlboké, skoro čierne oči uprela na neho. Pravidelná, dokonale krásna tvár s ním flirtovala, musel si priznať, že toto mu stále vedelo prežiariť chvíľu. Vychutnával si nádherné veci.

„Chcela by si vidieť hviezdy zblízka? To môžem zariadiť aj ja!“ ponúkol sa, náhle potešený.

„Vždy som vedela, že si upír. To preto si taký bledý, však?“

Rozosmial sa vskutku pobaveným smiechom.

„Poď!“

Pojašene sa rozbehol uličkou a Sandru ťahal za sebou. Voviedol ju do najbližšej výškovej budovy a naložil do výťahu. Dvere na strechu boli zamknuté, ale ona sa to nedozvedela, vyšli spolu pod šíru oblohu ruka v ruke.

Hviezdnaté nebo nad nimi bolo ako tmavá teplá deka plná veľkých zlatožltých dier.

„Vidíš?!“ ponúkol jej všetku tu dychberúcu nádheru, celý očarený.

„Ešte stále sú ďaleko.“

Samozrejme, jej ani ten výnimočný výhľad neulahodil, ako inak. Nezdieľala s ním nikdy rovnaké nálady, medzi počúvaním samej seba jej na to nezostal priestor.

Prestal sa teda sústrediť na to, čo urobil pre ňu, a urobil niečo pre seba. Rozlúčil sa s mestom, s jeho uličkami, mostom s okrúhlou reštauráciou na vysokom pilieri a červenými strechami. Venoval posledný pohľad štvorvežatej siluete starobylého hradu, týčiacej sa proti noci na kopci. Vedel, že sa sem viac nevráti. Keď raz odišiel, nebolo cesty späť.

Sandru objímal zozadu, rukami sa jej zakliesnil okolo pása a jej chrbát si oprel o hruď. Jej dlhé kadere mu prenikali pod rozhalenú košeľu a šteklili ho. Ale nenechal sa tým vyrušovať, kým neukončil svoju spomienkovú chvíľku. Ani jej neustálymi sťažnosťami, že ju bolia nohy, a že poriadny upír by s ňou zaletel niekam vyššie. A že keby bol on naozaj jedným z povestných nočných tvorov, bol by určite len druhá trieda.

„Neviem, načo sme sa sem trepali. Poďme už domov,“ vyzvala ho napokon, a on bol vlastne rád.

„Áno, poďme,“ súhlasil.

„Prečo nemáš auto? Ku mne je to odtiaľto viac ako polhodina peši, ale autom sotva päť minút,“ dobiedzala doňho po ceste.

„Auto je ako rakva na kolieskach. Mám radšej slobodu, voľný pohyb,“ priznal popravde. Neznášal rakvy.

„Ja sa radšej vozím.“ On hovoril málo, zatiaľ čo Sandra vždy všetko siahodlho rozoberala, aj keď išlo o celkom obyčajnú vec. „Voľný pohyb – to nie je bohviečo. Dnes som si ho užila až-až. Ledva som prišla do práce, šéf ma poslal s nejakou obálkou na poštu, vraj to malo byť už včera odoslané. A keď som sa vrátila, ten pako ma tam poslal ešte raz, že vraj zabudol pribaliť jeden dôležitý papier. Zajtra si možno zmyslí, že musím niečo doručiť osobne a ja pošliapem peši až niekam do Berlína. Celý deň som mala pokazený a som unavená.“

„Tak potom si musíš oddýchnuť.“ Zatváril sa chápavo, ale v skutočnosti bol nezainteresovaný. Ako v poslednom čase v podstate vždy, keď otvorila ústa.

Celý zvyšok cesty vedľa nej kráčal mlčky, kým ona neprestajne trkotala. Rozoberala svoj ne-postup v práci zo všetkých strán a pohľadov. Hľadala dôvody, prečo povýšili tu sprostú ťavu Novákovú a nie ju, keď je vo firme kratšie ako ona a je to len taká puťka podrž-prines-utekaj.

Dvakrát sa premohol a slabým prikývnutím ju ubezpečil, že určite mali povýšiť iba ju, a potom, ako dorazili ku jej bytu, ju jemne vstrčil do dverí. Väčšinou za sebou nezamykal, ale dnes nenápadne zvrtol kľúčom.

Sandra si nič nevšimla. Vyzula sa, sadla si do kresla, svoje prekrásne dlhé nohy si vyložila na malú taburetku a vlasy rozhodila po operadle ako postrihanú čiernu prikrývku.

„Celkom si ma zničil. Toto som fakt nepotrebovala, vieš? Keď budem chcieť vidieť hviezdnu oblohu, otvorím si atlas.“ Pokrčila nosík a ohrnula jednu peru.

„Zaslúžim si potrestať?“ Nahrával jej na smeč takouto otázkou, bol si toho vedomý. A robil to zámerne.

„Určite áno. Za trest varíš večeru ty,“ rozhodla.

Čakal to, počítal s tým. Vždy si našla dôvod, aby nemusela variť, šesť dní v týždni zo siedmich. Niekedy aj celých sedem. Neprekážalo mu to, varil rád. Bola to vždy výzva, nepomiešať prísady a neprehnať množstvá soli či korenín, keď necítil žiadnu chuť.

Vrtel sa po kuchyni dobrú hodinu. Veď ktovie kedy si zase bude môcť túto svoju zábavku vychutnať.

Za ten čas si vypočul pestré bulvárne novinky, Sandra mala prehľad. On, napodiv, ani trochu, napriek faktu, že ho už pekných pár dní pravidelne informovala, kto s kým, prečo, a prečo nie, kde zasiahla módna polícia a ktorá populárna osobnosť si práve pustila hubu na špacír.

Možno preto nebol v obraze, lebo tieto ňou tak oduševnene vykladané skutočnosti nemohli nijako ovplyvniť jeho večnosť.

Nakoniec zanietenej hodnotiteľke predsa len došli témy. Vtedy pre ňu začal znovu tak trošku existovať. Primotkala sa do kuchyne, naberala do nosa paru sponad hrncov a panvíc, provokatívne uložila svoje líčko na jeho plece a pochválila ho: „Uhmm, vonia to dobre.“

Skvelá vôňa ešte nezaručovala aj skvelú chuť, to on vedel najlepšie. Pravdu sa dozvie až keď Sandra jeho výtvor ochutná. Vlastné vzrušenie ho naplnilo ako adrenalín. Neponáhľal sa, predlžoval čas, kým cítil v hrudi chvejivé napätie z blížiacej sa skúšky jeho roky trénovaného umenia pripraviť ľudskú potravu.

Prestrel pre dvoch, zapálil sviečku uprostred stola. Úplne na záver vystrel ruku a uviedol svoju prekrásnu hostku k stolu.

„Trošku si to prehnal s koriandrom, ale inak je to skvelé. Naozaj.“

Celá Sandra. Nikdy nezabudla vytknúť čo i len najmenšiu chybičku, večná škoda, že nemohol skontrolovať, či si nevymýšľa.

Sám jedol málo, ako obyčajne. Nalial si víno do pol pohára, jej nalial skoro plný. Prijala ho z jeho ruky a usadila sa na gauči. Mäkké matrace zľahka zaprašťali, keď si k nej prisadol a ledabolo ju objal okolo ramien.

Uchlipkával víno a prstami pohládzal hladkú pokožku na jej hrdle a na tvári. Maznal sa s jej teplom, kým ona rozprávala. Ako vždy.

„Nepovedala som ti všetky podrobnosti svojho výletu na poštu. Nie dosť, že som prešliapala celú pešiu zónu, v tých vysokých lodičkách je to fakt teror, na námestí boli akurát oslavy dňa detí. Musela som sa poprepletať pomedzi uvrešťané, uchechtané decká.“ Upila si z pohára a potom dokončila: „Sú utárané a sprosté. Nikdy nechcem mať deti.“

Nadhodila tému, ktorá mohla beh vecí ešte pozmeniť. Nebral úplne vážne jej predošlé tvrdenie, rada preháňala. Stálo za pokus posnažiť sa dozvedieť jednoduchú, nepremrštenú pravdu. Chcel jej dať ešte jednu šancu. Poslednú. Obrátil jej tvár ku sebe, aby jej videl do očí.

„Vždy som si myslel, že snom každej ženy je vydať sa, mať rodinu, alebo aspoň niekoho, s kým sa dá v pokoji zostarnúť v malom domčeku na predmestí s dvorom obohnaným bielym plotom,“ napoly sa pýtal, napoly konštatoval. S úľubou sa zviezol hranou ruky po krivke jej boku, po Sandriných prsiach. Veľmi si nevyčítal svoju slabosť, s ktorou sa snažil zachrániť ju aj seba, naozaj dúfal, že odpovie: možno, raz. A v očiach sa jej zažnú hviezdičky, keď mu bude naznačovať, že najskôr iba kvôli nemu.

„Ale, prosím ťa! Musím myslieť na svoju postavu. A kariéru.“ Sandra sa vyhla jeho pohľadu. Štuchla ho lakťom do boku a snažila sa odľahčiť tón svojho hlasu, aby zakryla pravdu. Možno - raz by v ňom možno raz asi našiel, ale určite by nenašiel - kvôli tebe.

Neusmial sa, ani neprikývol. Zastavil svoje srdce a nechal krv vo svojich žilách stuhnúť. Čas už nastal.

„Myslíš, že teraz môžeš svoju princeznú odniesť do spálne?“ natiahla k nemu Sandra po chvíli ruky a on sa nebránil. V poduškách sa bude nádherne vynímať jej bledá pokožka aj havranie vlasy. Zodvihol ju a ľahko prešiel tých pár krokov do vedľajšej izby.

Posadil ju na peľasť. Kľakol si, pravou rukou ju poláskal od členka až po stehno, až kým nenarazil na okraj jej naozaj krátkej sukne. Nahmatal pod ňou pančuchu a uprene sledoval brušká svojich prstov, ktorými ju roloval dolu. Zhúžvanú tkaninu stiahol dolu z chodila a zahodil ju. Sklonil sa a ochutnal jej nahú kožu. Chutila sladko, pulzovala pod ňou krv. Podobne naložil aj s druhou pančuchou, tváril sa pritom nesmierne vzrušene, ale v skutočnosti iba skúšal, ako dlho potrvá, kým sa jeho ostré tesáky vyderú na svetlo.

Sandra si zatiaľ porozopínala gombíky na svojej červenej blúzke a vyzliekla si ju. „Ale prosím, poponáhľaj sa, som úplne mŕtva. Chcem si pospať.“ Nepozrela sa naňho, len vyslovila príkaz. Ako dobre.

„Budem sa ponáhľať,“ sľúbil jej. Pôvodne mal v úmysle zdržať sa ešte jednu noc, ale ak tak veľmi nalieha, nebude sa zdržiavať milovaním. Snáď iba na chvíľku načne predohru.

Dlaňami uchopil jej prsia, vymodeloval z nich úplne nový tvar, viac sploštený a tuhší. Jej pokožka bola taká príjemná, tuhé bradavky ho dráždili, zdurené pod jemnou látkou podprsenky. Rád by pokračoval, prisal by sa k nim až do krvi, ale Sandra sa vyšmykla spod jeho hladkajúcich prstov, ľahla si na brucho a ruky si zložila pod tvárou. Poznala jeho spôsoby, vedela, že nebude zbytočne dotierať. Naozaj to nemienil robiť.

Zhodil košeľu aj džínsy, aj tak mu už začínali byť tesné. Ľahol si do postele k bielemu telu a zľahka ho pohladil. Rozopol zapínanie podprsenky, aby svetlý pásik nešpatil nádherný chrbát, oprel sa o lakeť jednou rukou a ústami bozkával dolinku medzi Sandrinými lopatkami.

„Poviem ti tajomstvo,“ povedal. Položil celú svoju dlaň plocho na stavce jej chrbtice a zavrel oči. Cítil jej srdce biť, počul ho, vnímal ho každou bunkou svojho tela. Poodomykal všetky skryté zámky, pustil svoju podstatu z reťaze. Jeho nechty zareagovali ako prvé, predĺžili sa a stmavli. Prebúdzal sa celý, s každým ďalším takmer nečujným úderom z neho kúsok zomrel a iný kúsok začal žiť.

„N-nhhmm?“ zamrmlala čosi Sandra. Bol rád, že ešte nespala a počula ho. Naklonil sa nad ňu a prikryl ju svojou hruďou, celkom ju znehybnil ťarchou svojho náhle veľkého a studeného tela.

„Som vampír,“ zašepkal jej do ucha. Odhrnul nabok pramene vlasov a odhalil jej šiju. „Nemôžem nikdy umrieť, a tak blúdim svetom a hľadám spriaznené duše. Niekoho, kto by som mnou niesol moje tajomstvo. Niekoho, kto by naplnil moje studené srdce a rozohrial ho.“

Bozkal drobné uško, potom sa presunul na krk. Jeho iná túžba sa v ňom začala rozpínať, krotil ju len s námahou a len preto, že raz, práve teraz, chcel hovoriť on.

„A keď ju nájdem, tú spriaznenú dušu, môžem s ňou byť, viesť celkom obyčajný život, chodiť po svetle, mať deti, dokonca starnúť. Celkom ako človek.“

„Walter,“ zašepkala Sandra.

Zrazu si spomenula na jeho meno? Ešte nebola vystrašená, iba veľmi prekvapená, či skôr ohúrená. Nezaujímalo ho to. Ignoroval, že mu chce niečo povedať, teraz bol na rade on, aby hovoril.

„Ale ona, tá moja láska, mi vždy umrie, vieš?“ pokračoval skoro zúfalo. Zaplavil ho smútok nad toľkokrát strateným šťastím a zdeformoval mu tvár do škaredých zvraštených tvarov. „Vždy ma to zdrví, žiaľ mi rozorve srdce. Utiahnem sa do samoty nejakej veľmi temnej starej hrobky a tam zranený smútim a trápim sa.“

Sandra sa konečne pokúsila aspoň zodvihnúť hlavu, celé jej telo sa po ním naplo. Tuho, trochu bezohľadne ju pritlačil nazad, pohladil námahou zdurené svaly, potom jej stvrdnuté plece mocne pritisol dolu. Už sa na neho nesmela pozrieť, nedovolil jej to, nechcel, aby to takto videla.

„Lenže čas bolesť otupí, diaľka ma zase zavolá. A ja opustím svoj hrob a vydám sa hľadať. Aby som zase, aspoň na čas, mohol žiť.“

Už dýchala prudko, vzrušene, ale stále sa ho zrejme nebála. Nenaučil ju strachu, nikdy nevedel byť hrôzostrašný. Vedel len milovať.

Ale ju nie!

„Keď som ťa stretol, Sandra, myslel som si, že ty budeš ďalší svetlý bod na mojej nekonečnej ceste.“ Prisal sa perami k jej hrdlu, opatrne, aby ju ostrými zubami náhodou nepoškriabal a naposledy ju mocne pobozkal. „Ale nie si. Ty si len... potrava.“

Sandra sa v jeho zajatí vzoprela, sťažovať sa už ale nestačila. Ani vykríknuť.

Walter bol vďačný zrkadliacim povrchom, že neodrážajú jeho podobu, nemal ju rád. Opustil lôžko, vykročil vpred, ale potom sa ešte naposledy otočil.

Strnulý Sandrin pohľad sa ešte aj teraz akosi tajomne pretiahol, keby si nebol istý, že je mŕtva, čakal by, že sa znovu rozhovorí, aby mu vynadala, čo za táraniny jej tu vykladá a ako to vlastne vôbec vyzerá. Zdobila posteľ, nádherná a zbytočná, iba úžasná dekorácia, na ktorú tak ľahko zabudne.

Odvrátil sa, otvoril si okno a vystúpil na parapet. Čakala ho dlhá cesta, nové hľadanie.

Roztiahol krídla a odletel.

Duelanti

Spálňa je jediné bojisko, z ktorého môžu odísť dvaja víťazi. Alebo aj dvaja porazení. Výsledok je závislý a premenné sú neustále menené. Ale najprv vždy nastáva boj.

Marián prekročil prah a zľahka za sebou zatvoril dvere. Domček, na ktorý sa so Zuzkou nie tak dávno zmohli, bol maličký, menší ako perníková chalúpka, od postele ho delilo sotva pár krokov. Prešiel ich bez zaváhania, nadvihol svoju prikrývku na svojej polovici postele a ľahol si.

Vedel, že Zuzka načúva. Bola celkom iste hore, iba sa tvárila, že celkom iste spí.

Rituál, ktorý večer čo večer predvádzali, ho už privádzal do zúfalstva. Ona, stíchnutá a skamenená dúfala, že on zaspí a nechá ju na pokoji. A on, čakajúci a túžiaci, sníval len o tom, že mu ona dá najavo, aby nespal. Dvaja ľudia, dva princípy. Cudzia situácia, lebo vždy bývali jedno.

Bol realista. Po búrkach, ktorými ich život prehnal, neočakával zázraky. Nenahováral si hlúpo, že sa zo dňa na deň navrátia staré dobré časy, keď ukladali svojich malých zavčasu späť a bláznivo sa milovali celú dlhú noc. Aspoň nie hneď.

Ale niečo sa zmeniť musí!

Nezaprial Zuzke dobrú noc. Mlčal. Upozorňoval tým, že bude žiadať, aby sa udial jeho scenár a nechal svojej žene chvíľu, aby sa s jeho rozhodnutím vyrovnala.

Guráž si dodával zaťatými myšlienkami. Bude tvrdý! Musí byť! Neustúpi, nestiahne sa, hoci mu od vlastnej bezcitnosti budú tŕpnuť zuby. Dokáže byť dostatočne neoblomný a dosiahne svoje stoj čo stoj! Nenechá sa prehovoriť, neobmäkčia ho žiadne slzy, žiadne dojímavé výstupy. Protimanévre na všetky kľučky a úskoky, ktorými sa Zuzana zvykla vyhýbať jeho pozornosti, má pripravené. Dnes sa jej uniknúť nepodarí. Bude jeho!

Ale len ak bude dosť bezohľadný.

Bude veľmi bezohľadný! Nedovolí, aby mu zase ubzikla a zamkla sa v kúpeľni. Dnes nie.

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Poviem ti, kto som

Duelanti

Tiráž