Linda Chopin

Zatmenie mysle

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

ISBN 978 - 80 - 971418 - 6 - 8

Copyright © Linda Chopin 2015

Jedno čínske príslovie vraví:

Daj pozor na svoje myšlienky, stanú sa slovami.

Daj pozor na svoje slová, stanú sa skutkami.

Daj pozor na svoje skutky, stanú sa zvykmi.

Daj pozor na svoje zvyky, stanú sa tvojím charakterom.

Daj pozor na svoj charakter, stane sa tvojím osudom.

Kapitola 1

„Ahoj,“ vložila som svoju dlaň do Lukášovej a vtiahla ho k sebe na izbu. Dívala som sa mu do očí a na chvíľu mi napadlo, či je viac stratený on, alebo ja.

„Ahoj Linda,“ keď si priložil svoje pery k mojim, vedela som, že nie je stratený.

Pobozkal ma.

Priložil si pery na moje a úplne pomaly, letmo sa ich dotkol. Voňal rovnako, ako som si pamätala a nebol stratený, pretože keď mi tú pusu dával, tak si ma pritiahol k sebe. Cítila som, že je vzrušený. A cítila som aj to, ako mi srdce začalo biť medzi nohami.

„Nemám poháre. Nevadí?“ usmiala som sa a sadla si do tureckého sedu priamo medzi jeho nohy.

Vzal fľašu a otvoril ju.

Lakťom som sa opierala o jeho pravé stehno a dívala sa mu striedavo raz do očí, raz na jeho ruky.

„A teraz čo?“ podal mi fľašu írskej.

Pokrčila som plecia a vzala mu ju.

„Nič,“ priložila som si ju k perám a odpila z nej. Potom som mu ju podala a kývla hlavou, aby urobil to isté.

Podávali sme si ju v určitých intervaloch, ktoré sme predlžovali, aby sme dokázali vnímať jeden druhého a všetko, čo sa s nami deje.

Čo najdlhšie.

„Vždy si dávaš veľký pozor na to, čo kde povieš? Potom musíš byť stále v strehu.“

Položila som fľašu na zem a on sa dotkol dlaňou mojich vlasov. Vzal si ich medzi svoje prsty a dotkol sa mi tváre a krku.

„Väčšinou!“ napätie, ktoré medzi nami vibrovalo sa dalo krájať.

Vnímala som ho celým telom. Tú zúrivosť a oheň, ktorý prúdil mojimi žilami a prenikal do každej bunky môjho tela. Cítila som hlbokú sexuálnu príťažlivosť v čistej forme, ktorá sa predierala von cez moje oči.

„Nemyslíš, žeby bolo uvoľňujúce, keby si sa prestal ovládať?“ dvihla som hlavu a pozrela sa mu do tváre.

Vytiahol obočie a ja som rýchlo dopovedala to, čo som začala.

„Zaťažuješ sa tým. Svoju myseľ, aj telo. Nemôžeš vždy fungovať na dvesto percent. Je to oslobodzujúce, ak sa naučíš naraz vysloviť všetko.“

„Neviem, neskúsil som.“

Natiahol sa za fľašou a odpil si z nej. Oči sa mi leskli. Na perách som mala hlúpy úsmev, ale vôbec mi to nevadilo.

„Skús to niekedy. Nemôžeš žiť v obale. Nemusíš hneď všetko a priamo. Skús to najprv s obyčajnými vecami a stoj si za tým. Začni s ľuďmi, ktorí sú ti aj tak ukradnutí.“

Usmial sa a prešiel rukami po mojich vlasoch. Zahmlievalo sa mi pred očami a celá som sa striasla.

Úplne.

„Zahráme sa vadí, nevadí?“ opýtala som sa ho.

„Akože nejaký tréning?“ zasmial sa.

Prikývla som.

„Moje pravidlá. Povieme si témy. Práca, jedlo, túžba, myseľ. Ak vadí, napríklad myseľ, posunieme sa na tému, ktorá nevadí. Kladieme si otázky a odpovedáme, ale bez uváženia a ak zvládneme tie, ktoré nevadili, budeme sa vracať späť k tým, ktoré vadili. Podstatné je, aby sme odpovedali. Bez uváženia.“

Priložil si špičku ukazováka na moje pery, prešiel mi ním po nich a vsunul mi ho do pusy. Odvrátila som oči a vysunula svoj jazyk tak, aby som ním dokázala obopnúť špičku jeho prsta, ktorým sa dotýkal mojich pier. Prešla som po ňom a vzala ho medzi pery.

„OK, chcem to zažiť, ale moje pravidlá doplníme tiež. Ak niekto posunie tému, čiže neodpovedá, tak si vyzlečie to, čo mu ten druhý povie.“

Odpila som si a prikývla.

Ešte stále som sedela v tureckom sede na zemi. Medzi jeho nohami. Ale to, že sa mi neustále hrabal vo vlasoch, spôsobovalo, že som vyzerala ako nejaká psychopatka. Blbý úsmev, tik a všade husia koža. Medzi nohami som mala mokro a napriek tomu, že som sa Lukáša vôbec nedotkla, vnímala som, že mal navreté nohavice. Ruka sa mi šmykla po jeho stehne, ale vždy, keď sa takmer dostala na miesto, ktoré bolo na prasknutie, som ju siahla späť.

„Čo by si vynechal?“ opýtala som sa ho.

„Prácu.“

„Dobre. Ty prácu a ja city.“

„Aj túžba je cit.“

Prešiel rukou po mojom krku. Zatiahol ma za vlasy, aby som zaklonila hlavu, a druhá ruka sa mu posunula cez môj krk až pod košeľu. Posúval ju, kým sa mi nedotkol bradaviek. Ak by som vtedy mohla, tak ho pohľadom zničím. Doslova! Ale odolávala som.

„Pocit. Túžba je pocit! A city nemiešame, máme dohodu!“

Usmiala som sa a on ma pustil. Prešla som mu svojimi prstami po perách a podala mu fľašu, ktorú sme bez slov dopili. Raz odpil on, raz ja, až kým neostala prázdna.

Kapitola 2

„Beriem späť,“ usmial sa.

„Ako myslíš. Túžba je pocit a aj orgazmus je pocit. Späť sa nič neberie, lebo to znamená, že myslíš. Mám bod, dole tričko,“ chcel niečo namietnuť, ale nedovolila som mu a tak si tričko stiahol bez slova.

„Ja myslím vždy a práve s tým bude problém.“

Začal mi pomaly rozopínať košeľu. Odspodu. Kľakla som si medzi jeho stehná a dovolila mu to. Hlavu som mala sklonenú a dívala som sa, ako jeho prsty narábajú s každým jedným gombíkom. Ako ich prevlieka cez malinké dierky, aby mi ju celú rozopol.

„S tým, že myslíš, problém určite nebude. Neboj! Musíš myslieť rýchlejšie a hneď vysloviť všetko, čo ti napadne.“

Medzitým, ako som hovorila, mi stiahol košeľu cez plece. Rýchlo som vytiahla obe ruky z rukávov a ostala len v podprsenke. Jemne ma chytil pod krk. Obopol mi ho prstami a naklonil sa ku mne. Vsúval si jazyk hlboko do mojich úst. Keď našiel môj, začal ho pomaly obchádzať. Cítila som chuť írskej whisky a každý jeden jeho chuťový pohárik. Na mojom jazyku, v mojich ústach. Zastavila som ho.

„Čo vlastne chceš? Poznáš všetky svoje slabé stránky?“ chytila som ho rukami za stehná, inak by som sa poskladala.

Točila sa mi hlava z alkoholu, od vzrušenia, z toho ako voňal. Kľačala som pred ním a držala som ho cez stehná za ruky. Za dlane, aby sa ma nemohol dotýkať.

„Chcem prežiť život plný uspokojenia a áno, myslím si, že poznám všetky svoje stránky, nielen tie slabé!“

Usmial sa a priložil celú dlaň na môj prsník. Cez jemnú čipku podprsenky musel okamžite cítiť, že mám tvrdé bradavky.

„Uspokojenia? Si prvý, od koho to počujem. Že chce byť uspokojený a nie spokojný. Darí sa ti?“ neprestávala som sa smiať.

„A ak mi povieš svoje slabé stránky, dám si dole podprsenku. Alebo stačí jedna. Najsilnejšia spomedzi najslabších.“

„Vydieraš ma, to ti nemôžem prezradiť. Podľa mňa to majú ženy ľahšie. Ak chcú byť uspokojené. Ty ak chceš, stačí ti len ukázať prstom. Mne nie!“

„Tebe nie? Prečo?“ oprela som čelo o jeho brucho priamo nad gombíkom nohavíc. Automaticky nadvihol panvu. Rýchlo som zdvihla hlavu späť do vodorovnej polohy.

„Vždy som si myslela, že muži nemusia vedieť, čo má žena v hlave. Stačí, ak je pekná hlava a potom sa všetko rieši ľahšie. Aj sex.“

Stiahol mi cez plece jedno ramienko a potom aj druhé. Zabrzdila som jeho ruky tak, že som ich vzala do svojej dlane a preplietla svoje prsty medzi jeho.

„A tie slabé stránky? Nezneužijem ich proti tebe, neboj!“

„Nezlomíš ma a hovoril som, že ty s tým uspokojovaním nemôžeš mať problém. Teda ani s jedným typom mužov, ani s tým druhým, ktorý si na obsah hlavy potrpia. Vyzleč sa Linda.“

Tvárila som sa, že ho nepočujem a pomaly začala rozopínať gombík na jeho nohaviciach.

„Neodpovedal si, vyhol si sa. Aj tak ťa raz zlomím, takže dole aj nohavice.“

Postavil sa a stiahol si ich. Tvárila som sa, že je všetko tak, ako bolo, že ma to vôbec nevzrušilo a že to, že nemá nohavice ani tričko, je úplne v poriadku.

„Testuješ ženy? Napríklad, že empatická, nezávislá, prijemný hlas, ambiciózna, vášnivá, mierne drzá, aktívna. Hm? Určite je niečo, čo musí mať, aby si ju pretiahol.“

Postavila som sa obkročmo nad jedno jeho koleno a rozopla si rifle. Stiahla som zips a pomaly cez zadok aj nohavice.

Ostala som stáť priamo pred ním len v spodnej bielizni.

Chytil ma za zadok.

„Áno, musí mať kontrasty. Ako ty. Si sebestačná, do určitej miery nenásytná a panovačná. Sebecká a pritom milá a vrúcna.“

„Hm, si milý.“

Vytiahla som koleno a položila ho na jeho stehno. Dlaňami som obopla jeho tvár a priložila pery k jeho perám. Ruka sa mu automaticky začala šmýkať po mojom zadku a tak som sa odtiahla.

„Odkáž ctiteľkám, že si môj!“

Vsunul si ruku do mojich nohavičiek a okamžite mi ich stiahol.

„Len či to budú akceptovať.“

„Budú, lebo ty už vieš, čo je pre teba podstatné.“

Rozopla som si aj podprsenku. Stála som nad ním úplne nahá a rozkročila sa trochu viac. Okamžite si vsunul ruku medzi moje stehná. Mal horúce dlane, ktoré sa šmýkali po vnútornej strane mojich stehien, až kým sa ma nedotkol medzi nohami. Takmer okamžite do mňa vsunul dva prsty a ja som sa mu jemne vytrhla.

„Budú, lebo si nesmierne inteligentný, tolerantný, vnímavý, dostatočne švihnutý, aby si nepôsobil úplne seriózne, aj keď si, a tak im to vysvetlíš. Že si môj.“

Vzala som ho za zápästia, postavila sa a oprela ho o stenu. Určite bola príšerne studená a chladila mu chrbát. Pozeral mi do očí a ja som sa dívala priamo do tých jeho. Pery som mala pootvorené, ale bolo nemožné privrieť ich úplne. Zadusila by som sa, nestíhala dýchať iba nosom.

„Uvoľni si ruku,“ počula som svoj vlastný hlas. „Ani sa nepohneš, jasné?“

Musel cítiť vôňu môjho šampónu aj cez dych, ktorý páchol po alkohole.

„A dívaj sa mi do očí.“

Viem, že keď som to vyslovila, vôbec som pritom nemyslela.

Priložila som si jeho ruku na svoj krk, na tepnu, ktorá bila, ako keby som behala druhé kolo na Košickom maratóne. Nikdy som ho nebehala. Ani prvé. Bol strašne tvrdý, cítila som, ako ho to vzrušuje.

„Pokračuj,“ dýchal mi do vlasov.

Všade som mala zimomriavky a jeho ruku, ktorá bola v mojej dlani, som posúvala nižšie. Až na prsia. Medzi prsia a potom som ju priložila priamo na prsník. Telom mi prebehla triaška. Dýchala som sústredene a zhlboka, aby som ho dokázala viesť. Bradavky mi stvrdli okamžite a ak by som neposunula jeho dlaň nižšie, tak mu ju prepichnú.

„Dochádza mi dych.“

Počula som ho, ale nevnímala.

Naklonila som sa k nemu úplne blízko. Moja ruka viedla jeho dlaň po mojom brušku až na moje stehno. Roztiahla som nohy a pootvorila pery.

„Chcem ťa, Lukáš, veľmi.“

Bol nedočkavý, ale zastavila som ho.

„Počkaj, nesmieš si ju posúvať sám!“ a on čakal.

Moja ruka bola totálne ľadová a jeho, naopak, úplne horúca. Mal horúce dlane, ktoré som posúvala vyššie a keď som ich dostala tam, blízko tam, kde ich chcel mať, tak som zacítila na svojej dlani to, čo aj on. Mala som zmáčané obe stehná.

„Pokračuj, Linda,“ rešpektoval, že sa nesmel pohnúť a ja som vsunula celú jeho dlaň úplne pod seba a prešla ňou od zadočku až po bruško.

„Chceš ma ochutnať, ovoňať?“

„Chcem!“

„Vsunieš si do mňa prsty?“

„Áno,“ a už som neudržala jeho ruku.

Vsunul si do mňa ukazovák a prostredník a ja som sa zas vyšmykla a stisla ho za zápästie.

„Už nemyslíš. Dohoda bola, že sa ani nepohneš!“ kolená sa mi podlamovali, hlava sa mi točila a bolo mi až nevoľno z toho, ako veľmi som túžila po tom, aby to mučenie ukončil.

„Dohoda padla, Linda. Prechádzam do útoku.“

„Nepustím ti ruku. Dohoda dnes padne len vtedy, ak to budem chcieť ja. Ukáž!“ z môjho pohľadu mu muselo byť jasné, že som to myslela smrteľne vážne.

Nohy som dala od seba. Vzala som pomedzi prsty jeho prsty a pomaly ich vsunula do seba. Na chvíľu, aby boli mokré. Potom som mu ich priložila na pery. Medzi jeho a moje pery, aby vedel, ako chutím. Prechádzala som jeho prstami po jeho perách, ktoré chutili po mne a potom som ukazovák jeho ruky vsunula medzi svoje pery a obopla ho perami, obkrúžila jazykom a jemne hrýzla. Každý kúsok jeho tela bol napnutý a môjho tiež.

„Stačilo moja!“ zatiahol ma prudko za vlasy a otočil čelom k stene.

Bola studená, bradavky som mala pricapené na ňu. Vtedy mi pustil vlasy a oboma rukami ma chytil pevne za boky. Bez nejakého zaváhania, bez akéhokoľvek iného pokusu, alebo náznaku, ma stiahol na seba a dokonale vyplnil. Prirážal prudko, točila sa mi hlava, strácala som sa pred ním. Jeho ruky sa presunuli na môj zadok a pomaly mi ho roztiahol. V hlave sa mi bili myšlienky, či to ustojím, s predstavou, že to bude skvelé. Vnímala som ho, potom som ho na chvíľu vnímať prestala. Pomaly sa presunul do môjho zadočku. Bol vzrušený, bol nástojčivý, bol nedočkavý, ale ovládal sa, aby mi neublížil. Trvalo chvíľu a naplnil ma svojím horúcim semenom. Držal ma silno, počula som, ako dýcha. Jeho ruky silno obopínali moje boky a počula som aj svoj vlastný hlas.

Ešte dlho po sprche som na sebe cítila jeho dych, boky ma pálili po dotykoch jeho rúk. Dokonca som cítila vôňu whisky, ktorá sa miešala s našou. Privrela som viečka a schúlená na boku, zakrytá cudzím paplónom až po bradu, som zaspala.

Ráno pri pohľade do zrkadla sa mi zdalo, že som sa prestala podobať sama na seba. Premýšľala som nad tým, ako zvláštne mieša osud moje karty. Bola som hráčka, ktorá raz vyhráva inokedy prehráva. Už to nebolo len o sexe. Začalo mi na ňom záležať.

Na Lukášovi.

Mali sme rovnaké názory, rovnaké myšlienky, uznávali sme rovnaké hodnoty.

Začali sme byť jeden druhým posadnutí a zrazu to všetko išlo akousi zlou cestou.

Z mojej strany to už nebola len túžba.

Z jeho strany som netušila, či je to viac ako len túžba a hlavne či to nie je len túžba po zakázanom. Nebolo to správne, ale napriek tomu ma pri ňom niečo nekontrolovateľne držalo. Neočakávala som od neho absolútne nič, okrem sexu, ale to, čo som ja mienila, život postupne zmenil. Čoraz viac a viac som sa na neho tešila a so sebazaprením som musela pripustiť, že som sa doňho zaľúbila. Dostala som sa do nezávideniahodného bludného kruhu. Vedela som, že musím vycúvať, no vedela som aj to, že nechcem.

Viem, že kto nezažil, aj tak nepochopí.

Ako tandemový zoskok. Skúsenosť, ktorá sa dá opísať slovami len ťažko. Kto to zažil, vie, o čom píšem. Lebo na to, aby človek pochopil, aké je padať, musí sa najskôr vzniesť. Prejsť cez žiadostivosť, posadnutosť, aby nie za jednu noc pochopil, čo je to láska.

Taká skutočná, nie otázka v Hamletovi.

Kapitola 3

S Lukášom som sa zoznámila na chate. Párkrát sme spolu anonymne flirtovali a potom mi raz zavolal.

„Prosím?“ ozvala som sa.

„Ahoj,“ ozval sa neznámy hlas.

V tom krátkom pozdrave bolo počuť, že sa usmieva. Okamžite som vedela, že je to on. Dala som mu raz neuvážene svoje telefónne číslo a v skutočnosti neverila, že mi niekedy zavolá.

„Ahoj,“ odpovedala som a hneď som mu v druhej vete oznámila, že nemám chuť s ním flirtovať.

Chcela som sa rozlúčiť, no zastavil ma.

„Počkaj chvíľu, nemusíme sa baviť o sexe. Môžeme sa len tak porozprávať. Si milá a máš veľmi pekný hlas,“ ozval sa zas.

Usmieval sa.

Vnímala som ten jeho úsmev cez telefón rovnako, akoby stál oproti mne.

Bože, prebehlo mi mysľou, mala som počkať. Bol fakt skvelý. Žiadny prízvuk, krásna slovenčina. Nie celkom hlboký, ale vzrušujúci chlapčenský hlas a aj keď toho veľa nepovedal, ten jeho úsmev na diaľku ma dostal.

Pristihla som sa, že sa usmievam rovnako ako on.

„A o čom sa budeme rozprávať?“ odpovedala som a dvihla sa na lakeť, aby som ho počula viac. Zreteľnejšie.

Snažila som sa upokojiť.

„Nemyslím, že by ťa momentálne, takto po polnoci, zaujímalo globálne otepľovanie. Alebo niečo podobné, čo trápi chvíľami mňa a možno bude trápiť aj štvrtinu ľudstva, ak zajtra ráno vstanú z postele, “ zasmial sa.

Jeho smiech bol nákazlivý. Snažila som si predstaviť, ako vyzerá. Ako vonia, ako drží mobil a či je ešte vzrušený. Či má niečo na sebe, alebo telefonuje so mnou úplne nahý.

„Koľko máš rokov?“ opýtal sa.

V hlave mi blikla kontrolka.

Čo teraz?

Premýšľala som, či mu mám povedať pravdu. Podľa hlasu som odhadla, že sa rozprávam s dvadsaťpäťročným chalanom, a tak som namiesto odpovede položila otázku:

„Ty máš koľko?“ opýtala som sa ho, aby som získala čas. Dodnes mi nie je jasné, načo som potrebovala viac času.

„Pýtal som sa prvý,“ odpovedal a znova sa zasmial.

„Tak dobre, mám dvadsaťdva,“ odpovedala som aj ja so smiechom, aj keď to bolo klamstvo.

Nikdy som nemala problém zaklamať. Z času na čas som totiž mávala niečo ako schizofrenické stavy a v pohode som dokázala byť inou Lindou. Lindou číslo dva. Dokázala som sa do inej Lindy vžiť natoľko, že realita bola akoby mimo mňa. Mama mi vždy vravievala:

„Linda, ty budeš herečka. Si hrozne presvedčivá, keď klameš. Prekukne ťa len ten, kto ťa skutočne pozná.“

Tvrdila to hlavne preto, že ona jediná ma poznala dokonale. Možno preto som sa ju nikdy nesnažila klamať. Možno občas, aj to len na chvíľu, a potom som začala klipkať očami a to bol koniec mojich klamstiev, lebo mama ma odhalila okamžite.

A tak to radšej neskúšam. V tridsiatich troch rokoch som pochopila, že pri mojej mame už nemá význam ani skúšať to.

„Takže teraz ty. Koľko máš rokov?“ opýtala som sa ešte stále neznámeho na opačnom konci.

„Ja mám tridsaťtri, trochu viac ako ty.“

Do prčiiiic, zahrešila som v duchu. Mala som mu povedať pravdu, ale už som nemohla. Z nejakého dôvodu mi zrazu začalo prekážať to, že som mu klamala. Ako keby na tom v tej chvíli záležalo. Bol to cudzí muž, ktorý mi zavolal tak, ako všetci ostatní. Chcel sa so mnou uvoľniť po telefóne. Netušila som, ako sa volá, odkiaľ je a vlastne, nevedela som o ňom vôbec nič. Len to, čo som si o ňom vytvorila v predstavách. Vedela som, že ak mu teraz priznám svoj vek, už by mi možno neveril. Nikdy a v ničom. Mala som taký pocit.

„Odkiaľ si?“ opýtal sa ma.

„Som zďaleka, z konca sveta. Za mnou je už len Tymošenková vo väzení,“ zasmiala som sa.

„Vážne? Neverím, že si z východu. Nezaťahuješ a hovoríš čistou slovenčinou,“ odpovedal.

„Vážne som z východu a slovenčinu milujem od mala. Milujem písmenka a čítam všetko, odkedy som sa naučila abecedu. Ako dieťa som sa naučila napísať zloženie Karičky naspamäť. Nudila som sa pri raňajkách a chodila vtedy iba do materskej školy. Písmená sú najlepším vynálezom v dejinách ľudstva.“

„Šikovná. Máš priateľa? Inak, ja som Lukáš.“

„Linda, aj mňa teší a priateľa nemám,“ odpovedala som o niečo rýchlejšie, než na jeho predchádzajúce otázky.

Táto odpoveď ma však nútila rýchlejšie dýchať. Dýchať a prehĺtať naprázdno, pretože ja som nemala priateľa, mala som manžela.

A aj dve dievčatká, ktoré spinkali vedľa v izbe a bolo hrozne fajn, že mali tuhý spánok, lebo inak by som sa nemohla s ním takto koketne a veselo baviť.

„Ty máš priateľku?“ opýtala som sa ho.

V telefóne ostalo ticho.

„Vek na to už máš,“ zasmiala som sa.

„Mám manželku, ale nie je tu. Som momentálne v Banskej Bystrici,“ odpovedal.

Na chvíľu som stíchla.

Ohúril ma tým, že neklamal.

„Zlato, škoda, že nemáš chuť. Máš naozaj vzrušujúci hlas,“ ešte stále sa usmieval. „Je zmyselný, vieš.“

Vedela som to. Všetci mi to hovorili.

„Fakt je až taký úžasný? Aspoň viem, čo budem robiť, ak raz prídem o prácu,“ zasmiala som sa.

„Čo? Platený sex cez telefón?“ zvážnel.

Zachichúňala som sa.

„Chcem byť tvoj prvý zákazník.“

On to naozaj chce! napadlo mi. Už sa nesmial, bol vážny. Teraz čo? Položím? Alebo sa otočím na chrbát, vsuniem si ruku medzi stehná a otestujem aj ja jeho? Premýšľala som, pretože ma naozaj veľmi vzrušoval.

Síce som ho nevidela, ale vedela som, že pohľad musí mať zastretý a že druhú ruku, v ktorej nedržal telefón, mal určite spustenú do rozkroku. Chcela som ho zastaviť. Ešte na chvíľu.

„Nemôžeš byť môj prvý zákazník. Mám iný džob,“ odpovedala som vážne.

Nepočul, nevnímal moju odpoveď. Pokračoval vo svojom tempe a určite pokračovala aj jeho ruka. Predstava, ako si robí dobre, ma tak vzrušovala, že som mala medzi nohami totálne mokro.

„Linda, som náročný. Teraz mi ukážeš, či si skutočne taká dobrá, ako sa zdáš. Či by si sa sexom po telefóne naozaj dokázala uživiť. Ako to máš rada?“

„Tvrdo!“ vyletelo zo mňa.

Som si istá, že ak by som sa nad tým pozastavila a začala premýšľať nad odpoveďou, či sa hodí, tak niečo také po päťsekundovom rozmýšľaní nevyslovím. Nikdy.

„Tvrdo?“ zopakoval po mne.

„Áno,“ šepla som potichu, ale dôrazne.

„Chytím ťa za vlasy a budem ťa ovládať. Budem ťa šukať, až sa neovládnem a budeš ma prosiť. Nastav mi ju. Poďme!“ povedal. „Teraz by som ťa prehol cez nejaký stôl. Nohy ti dal naširoko a chytil si ho do ruky. Šúchal ti ním mokrú dierku a hecoval ťa. Chceš, aby som ťa vytrtkal? Rýchlo? Ako kurvičku? Chceš ho tam cítiť? Ako pulzuje? Poďme, Linda. Prehni sa!“

„Šialene po tom túžim,“ odpovedala som rýchlo a dochádzal mi dych.

Prsty sa mi šmýkali po celom lone. Mala som pocit, že explodujem. Zabárala som ich do seba úplne a vnímala jeho slová ako v tranze. Prestávala som sa kontrolovať a vedela som, že ak do niečoho okamžite nezahryznem, tak zobudím žabky a suseda si ma na druhý deň podá.

Bola som veľmi vzrušená.

„Ešteeee, poooooď, predstavuj si, ako ťa tvrdo šukám. Nevieš sa brániť. Poďme!“ kričal na mňa. „Ježišiii, tak by som ťa naložil. Totálne ťa ovládal! Úplne ako besný a robil si s tebou, čo len chcem. Tak, až by si plakala!“

Celé vnútro, až po krk, sa mi menilo v jeden kŕč. Začala som vnímať svoj strach. Vždy ma od tej slasti premkne hrôza, pretože sa bojím, že to bude také silné, že zomriem. Túžila som na chvíľu zomrieť, iba na pár sekúnd. A prestať konečne myslieť. Sínusoida medzi tým, či chcem alebo nie, bola veľmi kolísavá. Mala som z orgazmu strach. Pripadala som si ako pingpongová loptička, ktorá je malá a čierna. Nie biela. Biela loptička, ktorú hodili do studne. Čím bol orgazmus bližšie, tým viac som do tej studne padala. Hlbšie, rýchlejšie a rýchlejšie a tesne pred tým, ako som na chvíľu precitla z vlastného hlasu, sa všetko vôkol mňa premenilo na hviezdu, ktorá sa v tej studni rozbila na tisíc malých úlomkov.

„Nieee, už budem!“ vysúkala som zo seba a zahryzla do paplóna.

Dochádzal mi dych a vyhŕkli mi slzy.

„Takúto ťa chcem, presne takúto. Bezmocnú, bezbrannú, zmáčanú od hlavy po päty. Áááá!“ povedal Lukáš zachrípnutým hlasom.

Bolo po jednej hodine v noci. Bez slova som ho vypla, otočila sa na bok, schúlila sa do klbka a zaspala.

Kapitola 4

Volám sa Linda. Mám tridsaťtri rokov a dve divožienky. Dýcham a prejavujem sa zo dňa na deň viac. Rada by som vôkol seba šírila len pokoj a harmóniu, ale neodolateľnú živočíšnosť, ktorú v sebe nosím, často striedajú príležitostné depresie. Prchkosť strieda melanchóliu. Vtedy sa potácam, až kým ma niekto nevezme za ruku a nepomôže mi. Nevyvedie ma zo  stavu, ktorý nenávidím.

V osemnástich rokoch som sa vydala. Natrafila som na muža, ktorý na chvíľu zvíťazil nad mojou nerozhodnosťou a naivne som si myslela, že s ním budem šťastná.

Navždy.

Alebo naveky, ak chcete.

Volá sa Stanislav Stefanov. Má štyridsaťtri rokov a kým sa nezačal viac venovať biznisu ako mne a dievčatám, tak to bol človek, ktorý mohol kedykoľvek nazrieť do mojej duše.

Dovolila som mu spoznať najskrytejší bod môjho bytia, moje najtajnejšie myšlienky.

Stano bol Záhir – pojem známy z islamského sveta, ktorý označuje vec alebo bytosť, na ktorú nedokážete zabudnúť.

Bol mojou posadnutosťou, vďaka ktorej som bola nesmierne šťastná a kvôli ktorej som niekedy neskutočne trpela. Moja láska k nemu ma postupne ničila.

Po rokoch života s ním som si pripadala ako Katarína Veľká, ktorá vstala z mŕtvych, aby znova presvedčivo zahrala svoju rolu. Tak presvedčivo, že všetci, ktorí nás poznajú, uveria, že jeho a moja láska je nekonečná.

Extáza v priamom prenose.

Náš film nemal pevný scenár. Niekedy pripomínal frašku, niekedy melodrámu a niekedy komédiu!

V to popoludnie stál Stanislav Stefanov nebezpečne blízko nado mnou a vrieskal:

„Linda, ty naozaj nie si normálna! O čo ti ide? Čo chceš? Nerozumiem! Posledné mesiace si ako v mrákotách! Duchom neprítomná! Uvedomuješ si to?“

Sedela som v modrom  kresle, v našej obývačke. Kreslá som vyberala ja, pretože som chcela mať zelenú stenu a modrú gaučovú súpravu. Už vtedy sme sa nezhodli, ale nepripisovala som tomu žiadny význam. Išlo len o vkus. O zariadenie do bytu. Keďže môj manžel bol bohatý, mohla som si dovoliť zariadiť byt presne tak, ako som chcela. Stačilo len postaviť si hlavu a necúvnuť.

Dívala som sa naňho svojimi veľkými modrými očami, do ktorých sa pred dávnymi rokmi tak bezhlavo zamiloval. Boli blankytne modré a pôsobili nevinne.

Ani som nemukla.

Sedela som v kresle, ktoré som mala radšej ako jeho. Blond vlasy som mala stiahnuté do uzla na zátylku a cítila som, ako mi po chrbte stekal pot. Vonku bolo tridsaťtri stupňov. Vedel, že neznášam horúčavy a napriek tomu vrieskal ďalej a jeho tvár bola tak blízko mojej, že som už nemohla ani dýchať.

Nechcela som nič, len ticho sedieť a zahrať svoju úlohu Kataríny Veľkej. Byť silná a hrdá presne tak, ako to ona uviedla vo svojich pamätiach:

Chopila som sa príležitosti. Mala som dosť odvahy všetko riskovať a hlas srdca mi hovoril, že sa všetko skončí dobre.

Koniec ukážky

ISBN: 978-80-971418-6-8

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Tiráž