Adam Molnár

Daniel Sobolič

ADAM & DANO

IN NEW ZEALAND

Ukážka z elektronickej knihy

formát EPUB

Zdravíme vás všetkých, ktorým sa do rúk dostala táto kniha.

Naše mená sú Adam a Dano. Mali sme možnosť žiť, pracovať a cestovať v úžasnej a pre Slováka v nie príliš poznanej krajine – Nový Zéland.

Táto kniha bola na začiatku len obyčajný internetový blog, určený našim rodinám, blízkym, kamarátom, aby mali prehľad o tom, ako budeme prežívať našu cestu na

Zélande. Časom sa z tohto obyčajného blogu stalo niečo, čo má pre nás oboch obrovskú hodnotu a práve preto sme sa rozhodli ho zvečniť v tejto knihe. Je to 10 mesačný príbeh o našom živote, ktorý sme strávili v zahraničí. O vzniku myšlienky odísť, o pocitoch, dojmoch, zážitkoch, vďačnosti, viere v samých seba, ale taktiež aj neistote, sklamaniach a sebapremene - jednoducho povedané o živote v zahraničí.

V knihe sa nedočítate a nezískate priame rady, ako si nájsť prácu na Novom Zélande, ani návod ako tam byť šťastný, úspešný a spokojný. Táto kniha Vám ponúka niečo cennejšie – príbeh a motiváciu k činom.

UPOZORNENIE: Prosíme aby ste si uvedomili, že táto kniha je prepísaný internetový blog a obsahuje gramatické chyby a vety nie v úplne správnom slovoslede. No sme za to, že na tom nezáleží. Dôležitý je obsah a to čo v ňom ponúkame.

kapitola I

PREDSLOV

Ahojte, Dano a Adam zdravia všetkých ľudí, ktorí čítajú tento blog.

V prvom rade rodinu a najbližších, ktorým sa dostala správa o tom, že sa niečo deje ako prvá. Áno, ako ste si všetci prečítali v nadpise, ide o blog v ktorom budeme písať o Novom Zélande. Našou snahou pri písaní bude priniesť čo najviac postrehov, zážitkov, skúseností, fotiek a osobných pocitov z toho, prečo sme sa rozhodli odísť zo Slovenska.

Čo sme preto museli obetovať a hlavne o tom, ako sa nám darí prežiť v krajne vzdialenej 18 000 km od našich domovov a všetkého čo máme.

Dúfame, že sa vám bude náš blog – teraz už knihadobre čítať a každý z vás si v ňom nájde niečo, čo by ho mohlo informovať, inšpirovať, pobaviť, usmerniť, motivovať, alebo hoci čo iné. Môžete aj závidieť ak chcete.

Ani jeden z nás netuší, ako možno naša životná cesta a skúsenosť dopadne – to je práve na tom to najkrajšie a najlepšie! Až teraz máme pocit, že sme naozaj začali žiť život !

Týmto v predslove od nás všetko, najbližší príspevok „ZRODILA SA MYŠLIENKA“,kde sa dočítate práve to, ako sa zrodila myšlienka vôbec vycestovať preč do zahraničia a ako sme sa dopracovali práve k Novému Zélandu.

Tak pekne čítajte, lebo čo?! „NIKDY NEVIEŠ ČO SA STANE V RAJI“

Hneď na začiatok len podotýkame, že ide o naše pocity a vnímanie toho ako to fungu-je, a čo je našim „hnacím motorom“.

kapitola II

ZRODILA SA MYŠLIENKA

Obaja sme mali svoj vlastný pohľad na život a vlastné predstavy o budúcnosti. Náš prvý spoločný impulz nastal na strednej škole v treťom ročníku. Keďže sme sa už navzájom poznali trocha lepšie, tak sme sa rozprávali o vážnejších veciach, ako je napr. život, budúcnosť a podobne. Naša prvá myšlienka bola ísť do Anglicka – super zážitok, možnosť zarobiť si nejaké peniaze, zdokonaliť sa v cudzom jazyku. Anglicko zostalo iba pri rečiach a to hneď z viacerých dôvodov – boli sme mladí, jedinou starosťou bola povinná školská dochádzka, nevedeli sme poriadne ako funguje „naozajstný život“ a v neposlednom rade sme v triede na strednej škole s pár ľuďmi vytvorili naozaj dobrú partiu. Žili sme si bezstarostný život plný robenia nehoráznych blbostí, zábavy, diskoték, booomo-vania a proste všetkých tých vecí, ktoré k tomu v tej dobe patrili - niekedy, výnimočne aj alkohol v tom najmiernejšom množstve – hlavne Adam. Čas „pomaly“ plynul, škola skončila, pár ľudí, asi tých nesprávnych sa odmlčalo alebo v tom horšom prípade rovno spálilo mosty. Tak to bohužiaľ chodí.

Najdôležitejšie bolo, že my dvaja sme zostali v kontakte ešte s pár ďalšími ľuďmi – do-držali sme to, o čom sme sa veľa krát rozprávali . Samozrejme každý z nás začal žiť vlastný život. Už to neboli diskotéky, ale práca na plný úväzok + škola.

Pri nespočetných stretnutiach pri pive a spoločných dovolenkách sme preberali naše životy. Hľadali sme spolu ten význam, cestu alebo smer akým ísť. Rozoberali to, ako to tu funguje a kde to vlastne žijeme. Čo za divných ľudí je okolo nás - samozrejme nie tí najbližší. Tie krásne slovenské vlastnosti ako závisť, arogantnosť, nadradenosť, falošnosť, karierizmus, dokazovanie si ega pomocou nezmyselných vecí boli všade kam sme sa pozreli. Nehovoriac o politickej a sociálnej situácii. Pre nás dostatočne veľká motivácia.

Obidvaja sme mali práve preto v sebe potrebu a hlavne odhodlanie spraviť niečo s našimi životmi. Neboli sme spokojní s vyššie uvedenými a ďalšími rôznymi vecami naoko-lo, či to už niekto rešpektuje a chápe alebo nie.

Otvorili sme si oči, poobzerali sa okolo a povedali si, „stačilo“, musíme spraviť maximum preto, aby sme nedopadli tak, ako nechceme.

Najdôležitejšie pre nás je to, aby sme sa dokázali bez obáv pozrieť do zrkadla, boli sami so sebou a s našimi rozhodnutiami spokojní a vyrovnaní!

OBAJA SI VEĽMI DOBRE UVEDOMUJEME, ŽE VŠADE NA SVETE SÚ ĽUDIA DOBRÍ AJ ZLÍ A V ŽIADNOM PRÍPADE NEDÁVAME VŠETKÝCH SLOVÁKOV NA JEDNU KOPU.

kapitola III

REALIZOVANIE MYŠLIENKY

Celá myšlienka po „nevydarenom“ Anglicku nabrala obrátky v septembri 2011 v jednej kaviarni, keď sme sa rozprávali o práci a veciach, ktoré sú naokolo. Asi po pol hodine sme si uvedomili, že celý čas len nadávame a sťažujeme sa na nespokojný život. Vtedy sme si povedali, že sťažovanie a „hádanie sa“ o to, kto to má horšie nemá naozaj žiadny zmysel. Možno to bude znieť ako klišé, no keď je človek s niečím nespokojný, tak by sa to mal snažiť zmeniť!

Život je krátky na sťažovanie sa a vytváranie si negatívnej energie.

My sme si to vtedy uvedomili a začali sa rozprávať, aké by asi bolo utiecť niekam ďaleko od všetkého čo nás sralo - tento výraz bol potrebný. Ako prvá nás napadla pláž v Mexiku s Coronou v ruke...Je to síce naivné, no toto bol náš prvotný impulz. Po pár dňoch písania si mailov ako by nám bolo v Mexiku dobre sme začali rozmýšľať o niečo reálnejšie. V Európe sme zostať nechceli.

Tak, čo iné nás mohlo napadnúť, ako USA?! Americký sen, veľké mestá, drahé autá, slnečná Kalifornia, striptízové kluby, kasína a tak podobne. O USA sme mali aj informácie od pána businessmana Dana F., ktorý tam rok žil a pracoval a taktiež aj od pána Bc. - medzičasom už Ing. Daniela Soboliča - Danov tatko, ktorý tam chodí na pracovné cesty a sem tam na nejaký ten zápas NHL. Obaja hovorili, že to treba vidieť a zažiť.

Po tomto impulze sme začali hľadať možnosti. Nerozmýšľali sme nad tým či sa vyskytnú problémy pri vybavovaní víz, či nám víza udelia, či to nebudú zbytočne vyhodené peniaze, či sa nám podarí niekam dostať, či budeme mať financie, či si tam nájdeme prácu, či neprídeme za 2 týždne domov - negatívnych dôvodov, kvôli ktorým by sa nám tam nepodarilo dostať by sa dalo nájsť milión. Jediné čo sme chceli bolo vycestovať a za tým sme si išli!

Prečítali sme množstvo internetových stránok, zistili sme, že do USA je veľmi náročné získať pracovné víza, ak človek nie je študent alebo nemá podpísanú pracovnú zmluvu s americkou firmou. Po zistení týchto informácií sme zostali sklamaní, no nevzdali sa a hľadali iné možnosti.

Ďalšou destináciou, ktorá spĺňala naše predstavy - pláž + Corona v ruke. „Austrália“.

Samozrejme až pokým sme zistili, koľko stojí školné, aké musí byť finančné krytie na účte a pod. Na to sme mi priemerní Slováci financie nemali.

Počet destinácií sa teda postupne znižoval. Dospeli sme k názoru, že pláže a Corony sa musíme bohužial vzdať. Výsledkom tohto zistenia bola Aljaška. Krásna hornatá krajina, teploty pod nulou, 12 hodinový pracovný čas v továrni na spracovanie rýb. V ponuke od nemenovanej a už radšej nikdy videnej agentúry sme sa dozvedeli, že do tejto destinácie je potrebné si so sebou vziať napr. izolačnú pásku a hrubé ponožky. Taktiež tam bolo písané, že oblek do mraziarenských skladov, v ktorých je teplota hlboko pod nulou dostaneme v cene programu. NAPARÁDU!

Rozhodnutie – ideme! Kašľať na všetky tie podmienky a vôňu rýb, veď ide o skúsenosti, zážitky, zárobok a tak ďalej. Nakoniec sme zistili, že je to zase program len pre študentov. Smola, opäť vycestovanie nevyšlo. A to sme boli naozaj nabudení do toho ísť.

Ako posledná destinácia nám napadla Kanada. Kvóta pracovných víz „working holiday“ bola 330 ľudí, čo sa nám nezdalo málo. Program nebol ešte otvorený a my sme už mali vyplnenú žiadosť o víza. Bohužiaľ, program sa spustil, my sme o tom nevedeli a keď už sme si chceli začať vybavovať ostatné papierovačky – fotografie, výpisy z registru trestov, zdravotná prehliadka a podobne, tak už bola kvóta naplnená. 330 miest zmizlo za 3 dni.

Táto skúsenosť nás obidvoch veľmi zamrzela. Mali sme pocit, že nám to asi nie je súdené. Prešlo pár dní, rozdýchali sme to a povedali si, že to skúsime budúci rok.

Asi za týždeň, čo sme sa dozvedeli o naplnení kvóty, som bol s maminkou na obede.

Povedala mi : „ venovali ste tomu veľa času a úsilia, určite sa to niekde odrazí .“

Tieto slová nám dodali vieru a silu!

Za mesiac sme išli na chatu. Bavili sme sa tam perfektne ako vždy, prišiel rozhovor aj za zahraničie. Rozprávali sme sa o tom, čo bude ďalej, čo preto ešte máme spraviť, aby sme sa niekam dostali. Adam vtedy povedal - sám tomu neveriac, že by mali otvárať pre Slovákov pracovné víza na Nový Zéland. Ani jeden sme tomu teda nevenovali moc pozornosť, lebo sme mali v sebe viac alkoholu ako bolo treba a stále mali plné hlavy neúspechu z Kanady.

Z ničoho nič sa za pár dní všetko zmenilo a otočilo o 180 stupňov. Že by sa niečo niekde odrazilo?!

kapitola IV

KOLOTOČ VYBAVOVANIA

Zvoní telefón – volá Dano „Adam, za týždeň otvárajú NZ“

„Aha, čo teraz? Teraz? Ideme do toho!“

Hneď na druhý deň vybavená dovolenka a cesta do Student Agency na obchodnej ulici v Bratislave. Privítala nás sympatická blondína.

Poprosili sme ju o všetko čo treba, hneď na mieste sme spísali žiadosti o víza a zistili si podmienky a cenu. V tomto štádiu nám už neostávalo nič iné ako čakať kým otvoria program „Working holiday“.

Za týždeň bol program otvorený. Znova vybavená dovolenka a cesta do agentúry .

Tento krát už s peniazmi za víza (cca 80€ + poplatok za program od agentúry 450€).

Všetko by to bolo OK, no práve, ako Adam čakal na Dana tak mu volá, že to nestíha pretože sa niekde pred Devínskou stala nehoda a mešká mu vlak. No nič, tak to musel vybaviť Adam za oboch. Našťastie to nebol problém, len chýbal jeho podpis na zmluve – taký malý detail.

PODPIS: ako to vyriešiť? Adam poprosil slečnu v agentúre nech pošle PDF zmluvu „Danovi“ na mail. Ona to neposlala na mail Danovi, ale jeho strýkovi grafikovi, ktorý tam ten podpis digitálne prilepil a zaslal späť do agentúry. Samozrejme, že toto sme vedeli len my.

Znova nám už neostávalo nič iné ako čakať cca 2 týždne na výsledok či ideme alebo nejdeme.

Bohužiaľ, ako to tak chodí, zákon schválnosti číha na každom kroku našich životov.

Počas čakania na víza volá Adamovi slečna „blondína“ z agentúry, že jej poslali mail z ambasády. Treba podstúpiť lekársku prehliadku spočívajúcu v RTG pľúc ohľadom tu-berkulózy a podobných svinstiev – taká drobnosť ktorú nám neoznámila aj keď bola uvedená v podmienkach. OK, čo teraz?! Akoby to nestačilo sú iba 3 miesta na Slovensku, kde sú oprávnení vykonávať tieto vyšetrenia. Našli sme si na nejakej stránke čo bola v tom maily, že jedno z tých miest je v Bratislave na Americkom námestí – poliklinika cudzokrajných chorôb. Bolo tam uvedené číslo aj meno doktora. Adam zavolal a pýtal sa na doktora a vyšetrenie. Bolo mu povedané, že pán doktor už zomrel. Každý je nahradi-teľný, čiže samozrejme vyšetrenia robia za poplatok 50€.

Obaja s nervami v koncoch, čo sa to znova deje. Na ďalší deň dovolenka v práci a cesta na kliniku. „Dobrý deň, pas občiansky a žiadosť o vyšetrenie.“ Všetko sme mali, sedíme, kukáme na seba a čakáme čo bude ďalej. Na klinike boli samí šikmookí a aj jedna tehotná slečna. Tá nevedela čo má robiť s dvomi skúmavkami, ktoré dostala od tety na recepcii.

Mala sa do nich vycikať a vykakať, ale po slovensky tomu moc nerozumela aj keď jej to tá pani názorne ukazovala.

Po vyplnení papierov nás poslali do štátnej nemocnice na RTG, pretože oni to tam „samozrejme“ nerobia.

V nemocnici nás zrentgenovali, no čo nás dostalo, bol rozhovor dvoch doktorov.

Doktor 1: „kam to mám podpísať? Čo tam mám napísať?“

Doktor 2: „to je jedno, podpíš sa ešte sem cez fotku“.

Potom milostivý zadelí: „no chlapci do 7 dní vám to primár vyplní a podpíše keď práve nebude mať dovolenku“.

Fajn, veď nám to neponáhľa že?! Obaja hlavy v smútku, tak toto už nie je možné v tejto republike.

Blondínke sa muselo čkať ako nikdy.

Za tri dni volajú že snímky sú pripravené: „HALLELUJAH“. Adam bol na to znova sám, keďže Dano bol v Zlíne. Išiel s tým do agentúry za blondínou. „Oooo to je takto?

A koľko to stálo? Dobre, tak ja to dám kolegyni nech to pošle.“ Adam už nemal nervy niečo sa jej pýtať, tak odišiel s vedomím, že musíme zase len čakať, strácajúc nádej, že to bude všetko v poriadku.

Po dlhom týždni čakania v práci prišiel mail: „pracovné víza working holiday Vám boli udelené a aj p. Soboličovi.

Ten pocit ktorí sme mali po tomto maily a oznámení bol neopísateľný a nedá sa ničím kúpiť. Po tom všetkom to bol pocit šťastia a veľkého zadosťučinenia!

Už nám chýbali len triviálne veci ako zohnať si letenku, odhlásiť sa z poisťovne, vybaviť komerčné celoročné poistenie a asi milión ďalších vecí.

kapitola V

LET

Zdravíme Vás všetkých, tu je náš prvý príspevok po prílete do Aucklandu. Začneme pekne po porade:

Let 20.09.2012 o 18:40 spoločnosťou Korean Air z Viedne do Zurichu, z Zurichu do Seoulu a odtiaľ do Aucklandu.

Viedeň / Zurich - let prebehol v pohode, za dve hodinky a bez akýchkoľvek problémov.

Zurich / Seoul - čakalo nás okolo 11 hodín letu. Keďže sme išli kórejskou spoločnosťou, tak lietadlo bolo plné Kórejčanov. Dokonca sme stretli aj starší slovenský pár cestujúci za synom, ktorý žije na Novom Zélande. Počas letu sme dostali viac krát jedlo, resp. niečo podobné, viď foto.

Letušky boli milé Kórejčanky a keď človek niečo potreboval tak dostal, či niečo na pitie alebo jedenie. Na sedadle mal každý z nás monitor s množstvom filmov, hier a hudby plus aplikáciu s informáciami o lete a sledovaním polohy lietadla.

Seoul / Auckland - let bol v podstate rovnaký ako ten predošlý len s tým rozdielom, že sme mali o niečo viac turbulencií. Po 24 hodinách v lietadle, sme toho sedenia mali už plné zuby.

Čo sa týka medziletových kontrol tak prebehli celkom hladko, len v Zurichu prešacovali Adama a pohmatali mu trošku slabiny pretože s ním mal skener problém.

Strava v lietadle bola pestrá

Takto sme sledovali let na monitore

Prvý pohľad na Nový Zéland

kapitola VI

PRÍLET

Po prílete do Aucklandu išlo všetko hladko, až kým sme neprišli na rad pri pasovej kontrole. Tu nastal menší problém, keď sa nás začala teta vypytovať odkiaľ sme, čo tu chceme, ako sme sa dostali na letisko do Viedne, kde chceme pracovať, či máme spiatočnú letenku a koho poznáme tu na Novom Zélande. Treba poznamenať, že sme boli jediní dvaja z celého letu, ktorých takto kontrolovali. Našťastie nás nechali ísť a už ďalšia BIO kontrola batožiny prebehla úplne hladko.

Tak a čo teraz?! Zostali sme na letisku v neznámom svete. Od agentúry sme mali poukazy na cestu autobusom do cieľovej destinácie – ACB hostel na Queen Street - čo je centrum Aucklandu hneď pri Sky tower.

Prvý pohľad zpred hostela ACB na Sky Tower

kapitola VII

PRVÉ DVE NOCI NA QUEEN STREET

V ACB hosteli sme mali od agentúry zabezpečené dve noci s raňajkami v cene.

Na našej izbe sme boli spolu s troma Nemcami - dvaja chalani a jedna baba. Izba celkom čistá, ako aj celkové prostredie hostelu.

Sobota 22.09.2012 - rozbití z cesty, unavení, ako také psy, sme sa o 13:00 ubytovali.

Boli sme sa prejsť po uliciach v okolí a pozrieť, kde sa nachádza McDonald. V ňom bola reálna šanca mať free wifi nakoľko všade inde sa za ňu platilo a my sme sa potrebovali ozvať doma. Počas dňa sme ostali tak unavení, že keď sme sa vrátili o piatej poobede na izbu v momente sme zaspali a zobudili sa až na ďalší deň skoro ráno.

Nedeľa 23.09.2012 - o 07:00 raňajky, tie nás ako tak postavili na nohy. Išli sme si vybaviť novozélandské telefónne číslo, to sa nám nejakým zázrakom podarilo vybaviť. Nakoľko, to sme ešte nespomenuli, angličtina tunajších KIWÁKOV je hrozná, rozumieť im každé piate slovo. Takže aj s našimi úžasnými super schopnosťami to nejako zvládli. Dúfame, že si zvykneme na tu hltavú angličtinu a potom budeme určite doma použiteľní. Ako náhle sme mali tel. číslo, skontaktovali sme sa s osobou na ktorú sme mali kontakt zo Slovenska - Janka Wade. Žena zo Slovenka s veľmi peknou rodinkou traja chlapci a bohový manžel vtipálek, ten nám porozprával niečo o Aucklande, jachtingu, rugby a iných užitočných veciach. Samozrejme na nás najskor vybafol kiwáckou angličtinou, ale Janka pohotovo reagovala „sloooowly“, no a hneď to bolo o inom. Prišiel aj jej kamarát David z Česka, ktorý tu tiež žije už 6 rokov a domov chodí len na návštevu. Tak sme sa dozvedeli pár užitočných informácií, ktoré sme si vzali k srdcu. Nič sme neobedovali a nejedli s týmto sme sa vrátili znova okolo piatej na izbu a o chvíľu sme boli tuhí až do skorého rána.

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Titulná strana

PREDSLOV

ZRODILA SA MYŠLIENKA

REALIZOVANIE MYŠLIENKY

KOLOTOČ VYBAVOVANIA

LET

PRÍLET

PRVÉ DVE NOCI NA QUEEN STREET

FOTKY, FOTKY, FOTKY

Tiráž