Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

K. A. Tucker: Jedna malá lež

Vydání první

Copyright © 2014 by Kathleen Tucker

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1933. publikaci

Přeloženo z anglického originálu One Tiny Lie vydaného nakladatelstvím

Atria Books, a Division of Simon & Schuster, Inc., USA v roce 2014

Český překlad © 2015 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce © 2015 Karri Klawiter

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0127-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0128-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

K. A. Tucker

JEDNA MALÁ LEŽ

Věnováno Lie a Sadii

Svůj život si vždycky žijete samy

Paulovi

Za taťkovskou školku

Stacey

Literární agentce, jak má být

Odcházím.

Odcházím od hlasů, výkřiků, zklamání.

Odcházím od svých klamů, chyb, lítostí.

Odcházím od všeho, čím mám být, a čím být nemohu.

Protože je to samá lež.

Kapitola jedna

AŽ MOC DOKONALÁ

Červen

„Livie, podle mě jsi úplně v hajzlu.“

Kousky tvarohového koláče mi vyletí z pusy a rozprsknou se po skleněném okně terasy, jak se soustem zakuckám. Moje sestra má zvrácený smysl pro humor. Její prohlášení mu automaticky přičítám. „To není k smíchu, Kacey.“

„Máš pravdu. Není.“

To, jak to pronáší – klidným, vlídným tónem – mi vyšle do břicha podivné vlnění. Setřu si drobek tvarohového koláče z dolního rtu, zapátrám v její tváři, hledám vysvětlení – něco, co by prozradilo, jakou to hraje hru. Žádné nenajdu. „To nemyslíš vážně, že ne?“

„Vážně jako infarkt.“

Do hrdla mi stoupá bublinka paniky. „Zase jsi na drogách?“

Odpoví bezvýrazným, upřeným pohledem.

Nicméně tomu nevěřím. Předkloním se a zadívám se jí do obličeje, hledám znamení – rozšířené zorničky, krví podlitá bělma – znaky uživatele drog, které jsem se naučila rozeznat, už když mi bylo dvanáct. Nic. Upírají se na mě všeho všudy jen křišťálově jasné, modré oči. Dopřeju si drobný povzdech úlevy. Aspoň že se neubíráme znovu touhle cestou.

Nervózně se zahihňám, nemám zdání, jak reagovat, a tak hraju o čas dalším soustem koláče. Jenomže teď mi kávová příchuť zhořkla na jazyku a struktura je drolivá. S námahou polknu.

„Jsi až moc dokonalá, Livie. Všechno, co děláš, všechno, co říkáš. Nic nedokážeš udělat špatně. Kdyby ti dal někdo facku, ještě se mu omluvíš. Nemůžu uvěřit, žes mě ještě nesejmula za některé věci, co ti říkám já. Jako by ses nebyla schopná naštvat. Klidně bys mohla být dítě lásky matky Terezy a Gándhího. Jsi…“ Kacey se odmlčí, jako by hledala správný výraz. Nakonec se spokojí s: „Kurva až moc dokonalá!“

Přikrčím se. Kacey kolem sebe rozhazuje sprostá slova, jako někteří lidé rozhazují drobné. Zvykla jsem si na to už před léty, a přesto mi teď každé z nich připadá jako rána do nosu.

„Jednoho krásného dne ti asi hrábne a pustíš se do mě jako Amelia Dyerová.“

„Kdo?“ Svraštím čelo a jazykem odstraňuju z patra v ústech poslední kousíčky moučnatého koláče.

Ledabyle mávne rukou. „No, ta ženská z Londýna, co zabila stovky nemluvňat…“

„Kacey!“ zamračím se na ni.

Zakroutí očima a zamumlá: „To je jedno, o to nejde. Jde o to, že Stayner slíbil, že si s tebou promluví.“

Každou vteřinou je to čím dál absurdnější. „Cože? A… ale… já… doktor Stayner?“ vyprsknu. Psychiatr, ke kterému chodí se svou posttraumatickou stresovou poruchou? Začnou se mi třást ruce. Odložím talíř na stolek, abych ho neupustila. Když mi ho předtím Kacey podala a navrhla, abychom se šly dívat z terasy na západ slunce nad Miami Beach, připadalo mi to od ní milé. Teď vidím, že už v duchu osnovala praštěnou intervenci, kterou nepotřebuju. „Já žádnou posttraumatickou stresovou poruchou netrpím, Kacey.“

„Neřekla jsem, že trpíš.“

„Tak jak jsi na to teda přišla?“

Nesdělí mi žádný důvod. Místo toho použije probouzení pocitů viny, učiněná matka. „Dlužíš mi to, Livie,“ odtuší klidným tónem. „Když jsi mě před třemi lety požádala, abych se nechala hospitalizovat na psychiatrii, udělala jsem to. Kvůli tobě. Nechtělo se mi, ale…“

„Tys to potřebovala! Bylas na hadry!“ A to je ještě mírně řečeno. Po autonehodě způsobené alkoholem, při níž nám před sedmi lety zahynuli rodiče, se Kacey střemhlav řítila až na skalnaté dno v oparu drog, rychlovek na jednu noc a násilí. Potom, před třemi lety, se jí pod nohama rozestoupilo i to skalnaté dno. Byla jsem si jistá, že ji ztratím.

Ale doktor Stayner mi ji vrátil.

„Potřebovala jsem to,“ připustí a sevře rty. „A nežádám po tobě, aby ses dala hospitalizovat. Žádám jen, abys zvedla telefon, až ti Stayner zavolá. Nic víc. Kvůli mně, Livie.“

Je to veskrze iracionální – přímo šílené – a přesto poznám z toho, jak Kacey zatíná pěsti podél boků a kouše se do dolního rtu, že nekecá. Má o mě upřímnou starost. Kousnu se do jazyka, otočím se, zahledím se do dáli na poslední paprsky zapadajícího slunce, jak poskakují po vodě. A zamyslím se nad tím.

Co by mi propána mohl doktor Stayner říct? Jsem jedničkářka na nejlepší cestě do Princetonu a potom na medicínu. Miluju děti a zvířátka a staré lidi. Nikdy jsem nepocítila nutkání trhat mouchám křidýlka nebo je pálit lupou. Jasně, s pozorností na tom nejsem nejlíp. V přítomnosti přitažlivých kluků mám sklon se silně potit. A na prvním rande mě patrně raní mrtvice. Jestli se nerozteču v kaluži potu dřív, než mě vůbec někdo stihne pozvat.

To všechno ale zrovna neznamená, že mi chybí jen dva krůčky k tomu, aby se ze mě stala další psychotická masová vražedkyně. Přesto mám doktora Staynera ráda a vážím si ho, navzdory jeho zvláštnůstkám. Hovor s ním by nebyl nepříjemný. Bylo by to rychlé…

„Jeden telefonát nejspíš neuškodí,“ zamumlám a dodám: „A pak si musíme promluvit o té psychologii, co studuješ. Jestli vidíš kolem mé hlavy vlát červené praporečky, tak začínám pochybovat, že tě v téhle profesi čeká dlouhodobý úspěch.“

Kacey poklesnou ramena úlevou a znovu se uvelebí v lehátku, na rtech jí vytane spokojený úsměv.

A já vím, že jsem se rozhodla správně.

Září

Někdy v životě uděláte rozhodnutí a pak se přistihnete, že o něm pochybujete. Hodně. Ne že byste toho doslova litovali. Víte, že jste se patrně rozhodli správně a že vám to patrně prospělo. Ale trávíte spoustu času v úvahách, co vás to sakra napadlo.

Pořád ještě žasnu, proč jsem vůbec s tím jedním telefonátem souhlasila. Žasnu nad tím den co den. Rozhodně nad tím žasnu právě teď.

„Nenavrhuju ti, abys hned natočila erotické video, Livie.“ Už přešel do toho uhlazeného, autoritativního tónu, který používá k nátlaku.

„Jak to mám vědět? Před třemi měsíci jste mi doporučoval, abych si popovídala s orangutanem.“ Pravdivý příběh.

„To už jsou tři měsíce? Jak se Jimmíkovi daří?“

Kousnu se do jazyka a zhluboka se nadechnu, než řeknu něco štiplavého. „Teď není vhodná doba, pane doktore.“ A taky že není. Doopravdy. Slunce svítí, je teplo a já vleču svůj růžový kufr a květináč s kaktusem přes malebný obrazec z dlažebních kostek směrem ke koleji spolu s tisícovkou dalších zmatených studentů a nervózních rodičů. Je den nástupu a mně je pořád ještě na zvracení po nepříjemné cestě letadlem. Momentálně se mi rozhodně nechce vést s doktorem Staynerem jeden z těch jeho partyzánských telefonických hovorů.

A přesto ho vedeme.

„Ne, Livie. Patrně ne. Možná sis měla terapeutické sezení u mě přeobjednat, když jsi věděla, že dnes ráno budeš už sedět v letadle do New Jersey. Ale neudělalas to,“ poznamená klidně doktor Stayner.

Rozhlédnu se nalevo a napravo, abych se ujistila, že tenhle rozhovor nikdo neposlouchá, nahrbím ramena a ztlumím hlas do šepotu. „Není co přeobjednávat, protože nechodím na žádnou terapii.“

Tak jo. To tedy není úplně pravda.

Není to úplně pravda už od toho příjemného červnového večera, kdy na mě moje sestra zaútočila tvarohovým koláčem. Doktor Stayner mi zatelefonoval hned druhý den ráno. Typicky po staynerovsku jeho první slova nezněla „nazdar“, ani „to jsem rád, že tě zase slyším“. Řekl jednoduše: „Tak ty prý tikáš jako časovaná bomba.“

Zbytek rozhovoru proběhl hladce. Povídali jsme si o mé bezchybné studijní kariéře, o mém neexistujícím milostném životě, o mých nadějích a snech, o mých plánech do budoucnosti. Chvilku jsme si vykládali o mých rodičích, ale nijak zvlášť dlouho.

Pamatuju si, že když jsem zavěsila, usmívala jsem se s jistotou, že sdělí Kacey, že jsem v pořádku a pěkně způsobilá a že ona může pokračovat v honu na duševně nevyrovnané čarodějnice někde jinde.

Když se mi další sobotu dopoledne nachlup úderem desáté objevilo na telefonu to samé chicagské číslo, překvapilo mě to víc než dost. Ale hovor jsem přijala. A od té doby jsem ho přijímala každou sobotu v deset hodin dopoledne. Nikdy jsem neviděla účet ani zdravotní kartu ani psychiatrickou ordinaci zevnitř. Oba jsme poskakovali kolem slova „terapie“, ale až do tohoto rozhovoru nikdy nepadlo. Možná právě proto odmítám uznat doktora Staynera jako toho, kým je.

Jako svého psychiatra.

„Fajn, Livie. Už ti dám pokoj. Vrátíme se k našemu povídání příští sobotu.“

Obrátím oči v sloup, ale nic neřeknu. Nemá to smysl. Snazší by bylo táhnout mezka přes louku.

„Koukej, ať si dáš panáka tequily. Vyzkoušej si breakdance. Dělej to, co dneska mladí dělají během prvního týdne na vysoké. Prospěje ti to.“

„Doporučujete mi pro mé blaho závislost na návykových látkách a životu nebezpečný tanec?“ Od toho druhého telefonátu bylo víceméně zřejmé, že se doktor Stayner rozhodl splnit úkol „vyléčit“ mou trapnou ostýchavost týdenními lekcemi absurdních, často trapných, ale rozhodně neškodných úkolů. Nikdy se k tomu nepřiznal, nikdy to nevysvětlil. Prostě očekává, že poslechnu.

A já vždycky poslechnu.

Možná právě proto bych měla chodit na terapii.

Překvapivé je, že to fungovalo. Tři měsíce praštěných úkolů mi skutečně pomohly zklidnit nervozitu v davu, osvobodit mé vnitřní myšlenky a vyzbrojit mě dostatečnou sebejistotou, aby mi pot okamžitě netryskal ze všech pórů, jakmile do místnosti vstoupí pohledný muž.

„Doporučil jsem ti tequilu, Livie. Ne pervitin… a ne, nedoporučuju tequilu, protože je ti teprve osmnáct a já jsem doktor. To by bylo vysoce neprofesionální. Doporučuju ti, aby ses šla bavit!“

Rezignovaně vzdychnu, ale usmívám se, když říkám: „Víte, já jsem byla normální. Myslím, že cvoka jste ze mě udělal vy.“

Do ucha mě udeří výbuch smíchu. „,Normální‘, to je nuda. Tequila, Livie. Ta dělá ze skromných fialek motýly. Možná dokonce i poznáš,“ – nadechne se pro dramatický efekt – „nějakého chlapce!“

„Už fakt musím jít,“ řeknu a cítím, jak mi rudnou tváře, když stoupám po betonových schodech ke své úchvatné rezidenci, sídlu ve stylu Bradavic z Harryho Pottera.

„Jdi! Ať máš na co vzpomínat. Tohle je pro tebe šťastný den. Vítězství.“ Z hlasu doktora Staynera zmizí hravé trylkování, náhle zní nabručeně. „Měla bys být hrdá.“

Usměju se do telefonu, vděčná za tu chvilku vážnosti. „Jsem, pane doktore. Ale… děkuju vám.“ Nepronese ta slova, já je však slyším. Tatínek by byl na tebe hrdý.

„A nezapomeň…“ Už zase trylkuje.

Zakoulím na telefon očima. „Je mi to jasné. Rozumně si zaskotačit. Vynasnažím se.“ Slyším, jak se chechtá, když tisknu volbu „ukončit hovor“.

Kapitola dvě

PANÁKY ŽELÉ

Takhle nějak si musela připadat Popelka.

Kdyby, místo aby půvabně plula po tanečním parketu na královském plese, stála nalepená na zeď na domácím mejdanu vysokoškoláků, kde by do ní ze všech stran strkali opilci.

A kdyby si, místo aby všechny oslňovala nádhernou plesovou róbou, kradmo popotahovala tógu, aby měla jistotu, že má zakryté všechny důležité části těla.

A kdyby místo kmotřičky víly, co jí splní každé přání, měla odpornou starší sestru, která do ní leje panáky sladkého likérového želé.

Jsem přesně jako Popelka.

„Slovo se musí držet!“ překřikuje Kacey dýdžeje a podává mi mrňavý kalíšek. Přijmu ho beze slova, zakloním hlavu a nechám si slizkou oranžovou hmotu sklouznout do hrdla. Tyhle věci mi dokonce i chutnají. Moc. Samozřejmě, sestře to nepřiznám. Ještě pořád se zlobím, že mě přinutila spojit první večer na vysoké s tím, že se poprvé opiju. Poprvé v životě. Buď to, nebo přijde na mou kolej v tričku, na kterém bude můj obličej a slogan „Osvoboďte Liviino libido“. Myslela to vážně. Dokonce si tu zatracenou věc nechala natisknout.

„Už nebuď taková kyselotina, Livie. Musíš uznat, že je to zábava,“ křičí Kacey a podává mi další dva panáky. „I když na sobě máme prostěradla. Totiž jako vážně. Kdo ještě dneska pořádá mejdany v tógách?“

Pořád mluví, ale já ji vypnu, v rychlém sledu do sebe hodím oba panáky. Kolik že to dělá za poslední hodinu? Momentálně je mi fajn. Jsem dokonce i uvolněná. Ale ještě nikdy jsem nebyla opilá, takže co já vím? Moc silné to být nemůže. Není to jako tequila.

Magor Stayner! Mohlo mě napadnout, že si na špinavou práci najme Kacey. Dělal to celé léto. Jistě, na dnešní eskapádu nemám přesvědčivé důkazy. Ale jestli se Kacey vytasí s láhví tequily, získám jistotu.

S povzdechem se opřu zády o studenou zeď a putuju pohledem přes moře hlav. Nevím přesně, kde jsme, leda že jde o prostorný suterén, kde probíhá dunivý mejdan, těsně za hranicemi kampusu. Mejdan dobře naplánovaný, včetně dýdžeje, pečujícího o dav lidí – někteří tančí, většina se jich potácí – uprostřed velkého volného prostoru. Obyčejná domovní světla vystřídala barevná a blikající a taky stroboskop, takže to tu vypadá spíš jako v klubu než doma. Předpokládám, že za normálních okolností tu majitelé mají nábytek. Ten dnes zmizel do posledního kousku. Až na řadu stolů po obvodu místnosti, na kterých jsou červené plastové kelímky k soudkům piva ukrytým pod stoly a tácy těch lahodných panáků, kterých se nemůžu nabažit. Musí jich být stovky. Tisíce. Miliony!

Tak jo. Možná jsem fakt opilá.

Propluje kolem mě malá, oblá postava a třepetavě zamává. Okamžitě mě to přinutí k úsměvu. Je to Reagan, má nová spolubydlící a kromě mé sestry jediná osoba, se kterou jsem tady promluvila. Každým rokem si studenti vylosují kolej. Prvákům se ještě navrch přidělují namátkou i spolubydlící. I když jsme se seznámily teprve dnes, jsem si celkem jistá, že budu mít Reagan ráda. Je povídavá a vstřícná a strašně moc toho namluví. Taky je velice umělecky založená. Jen co jsme se nastěhovaly do našeho pokoje, vyrobila na dveře nápis s našimi kaligraficky vyvedenými jmény, obklopenými srdíčky a kytičkami a pusinkami. Podle mě je to fakt roztomilé. Podle Kacey to hlásá „lesbický pár“.

Jen co jsme vyšly ze dveří, Reagan zmizela ve skupině kluků, se kterými se dala do řeči. Na to, že je prvačka, zná zřejmě spoustu lidí. Hlavně mužských. To ona navrhla, abychom sem dnes šly; jinak bychom skončily na jedné z mnoha akcí organizovaných kampusem, kam jsem měla jednoznačně v úmyslu jít, dokud mi Kacey nezhatila plány. Princetonských studentů žijících mimo kampus je prý pomálu, a tudíž by se tyhle domácí mejdany nikdy neměly vynechat.

„Tak jo, princezno. Napij se tohohle,“ řekne Kacey, zčistajasna odněkud vyčaruje láhev s vodou a dodá: „Nechci, aby ses dneska poblinkala.“

Vezmu láhev a liju si do úst svěží, studenou tekutinu. A představuju si, jak bych Kacey pozvracela od hlavy až k patě těmi fajitas, co jsem měla k večeři. To by jí patřilo.

„Ale no tak, Livie! Už na mě nebuď naštvaná.“ Z hlasu Kacey zaznívá kňouravý podtón, znamení, že se cítí upřímně provinile. A já se pak začnu cítit provinile, že jsem v ní vzbudila pocit viny…

Těžce vzdychnu. „Nejsem naštvaná. Jenom nechápu, proč sis dala za úkol mě opít.“ Alkohol nám zabil rodiče. Myslím, že je to jeden z mnoha důvodů, proč jsem se mu až do nynějška vyhýbala. Kacey se ho taky skoro nedotkne. Ačkoliv dnes v noci si to zřejmě vynahrazuje.

„Dala jsem si za úkol postarat se, aby ses bavila a seznamovala se s lidmi. Je to první týden tvého prvního roku na vysoké. Takovou věc zažiješ jen jednou. Nemělo by u toho chybět hodně alkoholu a aspoň jedno ráno s hlavou v záchodové míse.“ Místo odpovědi obrátím oči v sloup, ale nedá se tím odradit. Otočí se ke mně a přehodí mi paže přes ramena. „Livie. Jsi moje sestřička a já tě miluju. Posledních sedm let nebylo na tvém životě normální vůbec nic. Dneska budeš žít jako normální, nezodpovědná osmnáctiletá holka.“

Olíznu si rty a namítnu: „Osmnáctileté holky podle zákona nesmějí pít.“ Vím, že můj argument je marný, ale je mi to jedno.

„Aha, ano. Máš pravdu.“ Strčí ruku pod tógu, aby dosáhla do kapsy šortek, a vytáhne něco, co vypadá jako řidičský průkaz. „A právě proto jsi jedenadvacetiletá Patricie z Oklahomy, kdyby se tu ukázali policajti.“

Mohlo mě napadnout, že je sestra připravená na všechny eventuality.

Hudba začne zrychlovat tempo a moje kolena se pohybují spolu s rytmem. „Za chvíli budeš tancovat se mnou!“ křikne Kacey a podává mi další dva panáky. Kolik už jich bylo? Zapomněla jsem počítat, ale jazyk mám nějaký divný. Sestra mi ovine paži kolem krku a stáhne mě k sobě, takže jsme tvář na tváři. „Fajn, připravená?“ podrží před námi telefon. Slyším: „Úsměv!“ a uvidím blesk. „Pro Staynera!“

Aha! Důkaz!

„Na zdraví!“ Kacey ťukne kalíškem o můj a pak zakloní hlavu, vysaje obsah a hned potom další. „Jé, modré! Hned jsem zpátky!“ Jako když se zlatý retrívr žene za veverkou, vrhne se Kacey za klukem, co balancuje na rameni velký kulatý tác; vůbec nevnímá hlavy, co se za ní otáčejí. Za zářivě rudými vlasy, úchvatným obličejem a svalnatou, ale ženskou postavou mé sestry se vždycky otáčejí hlavy. Pochybuju, že by to vůbec vnímala. Rozhodně jí to není nepříjemné.

Při pohledu na ni vzdychnu. Vím, o co jí jde. Kromě toho, že mě chce opít, samozřejmě. Snaží se odvést moje myšlenky od toho, co je na dnešku smutné. Že tady táta není zrovna ten jediný den, kdy by tu být měl. Ten den, co zahajuju studium na Princetonu. Koneckonců, byl to odjakživa jeho sen. Byl hrdý absolvent a chtěl, aby tu studovaly obě jeho holky. Kacey si po havárii zhoršila prospěch, což ji o tuhle možnost připravilo, zbylo to tedy na mně. Takže žiju jeho sen – taky svůj sen – a on tu není, aby mě při tom viděl.

Zhluboka se nadechnu a v duchu se smířím se vším, co pro mě osud – a osudem míním panáky sladkého likérového želé – na dnešní noc chystá. Rozhodně už nejsem tak nervózní, jako když jsem do těch dveří vstupovala. A rušná atmosféra je celkem v pohodě. Jsem na prvním vysokoškolském mejdanu. Není na tom nic špatného, ani na tom, že jsem tady a užívám si to, připomínám si.

S panákem v ruce zavřu oči a nechám tělo jen tak vnímat pulzující rytmus hudby. Uvolni se, bav se. Tak mi to vždycky říká Stayner. Zakloním hlavu, stisknu dno papírového kelímku, přiložím ho ke rtům a vypláznu jazyk, abych tu třaslavou hmotu dostala do úst. Připadám si jako profík.

Až na jednu amatérskou chybu – vůbec jsem neměla zavírat oči.

Kdybych je nezavřela, nevypadala bych jako buchta, kterou je snadné opít. A viděla bych ho, jak se blíží.

Štiplavě pomerančová chuť se právě dotkla mých chuťových buněk, když se mi silná paže zepředu zahákla kolem pasu a odtáhla mě od bezpečí stěny. Prudce otevřu oči dokořán, jak se mi přitisknou záda k něčí hrudi, jedna svalnatá paže se mi ovíjí kolem těla. V příštím okamžiku – ne doslova, protože nestihnu ani mrknout okem a srdce mi úplně přestane bít – nějaká ruka uchopí současně mou bradu i kelímek, co mám u rtů, a zakloní mi hlavu, takže je natočená šikmo. Zachytím závan pižmové kolínské zlomek vteřiny předtím, než se ten kluk shýbne a jeho jazyk sklouzne po mém, obtočí ho a trochu poškádlí, načež vysaje to želé. Všechno se to semele tak rychle, že nestihnu myslet ani reagovat ani vtáhnout jazyk zpátky do úst. Anebo ten vlezlý jazyk ukousnout.

Ve vteřině je po všem a já zůstanu bez panáka a bez dechu a podpírám se o zeď, protože se mi třesou kolena. Trvá mi pár vteřin, než se vzpamatuju, a když se mi to podaří, mozek zpracovává hlasitý pochvalný řev za mými zády. Otočím se a uvidím skupinu vysokých, opálených kluků – všichni jsou v tógách, strategicky ovinutých tak, aby byly vidět pěkně vyrýsované hrudníky – kteří jásají a plácají toho dotyčného po zádech, jako by právě vyhrál nějaký závod. Nevidím mu do obličeje. Vidím jen změť tmavě hnědých – skoro černých – vlasů a pevné obrysy jeho zad.

Nevím, jak dlouho tam stojím se spadlou bradou a civím, ale jeden kluk ze skupiny si toho nakonec všimne. Vrhne kradmý pohled na zloděje želé, kývne hlavou směrem ke mně.

Co mám sakra říct? Co možná nenápadně zběsile hledám očima po místnosti zářivě rudé vlasy své sestry. Kde je? Zmizela, nechala mě tady s… Dech se mi zadrhne při pohledu na to, jak se zloděj želé obrací pomalým, ležérním pohybem, až je čelem ke mně.

Tenhle kluk měl jazyk v mých ústech? Tenhle kluk… ten vysoký, obří Adonis s vlnitými vlasy, opálenou pokožkou a tělem, které by uvedlo v pokušení i slepou jeptišku… měl jazyk v mých ústech.

Panebože. Zase ten pot! Všechny týdny rychloseznamky pro nic a za nic! Cítím, jak mi pramínky – četné – stékají mezi lopatkami, zatímco jeho kávově hnědé oči mi rychle přejedou po těle dolů a zpátky nahoru, až se usadí na obličeji. Jeden koutek úst se mu zvedne a obdaří mě arogantním úšklebkem. „Není to špatný.“

Ještě pořád si nejsem jistá, co bych měla pronést jako první slovo. Jenomže on řekl s tím nafoukaným pousmáním ta tři slůvka…

A tak se rozmáchnu a praštím ho do brady.

Předtím jsem v životě praštila jen jednoho člověka. Trenta, přítele své sestry, a to proto, že zlomil Kacey srdce. Trvalo týdny, než se mi ruka zahojila. Od té doby mě Trent naučil, jak se dávají rány pěstí, s palcem ovinutým zvenčí kolem kloubů a s pěstí směřující dolů.

Momentálně Trenta fakt miluju.

Slyším kolem nás výskot a smích, zatímco zloděj želé si tře bradu, cuká sebou a posouvá si zkusmo čelist sem a tam. Podle toho poznám, že to bolí. Kdyby mě tak nerozhodila skutečnost, že mi ten kluk právě vnutil francouzáka, patrně bych se zubila od ucha k uchu. Zasloužil si to. Neukradl mi jen panáka. Ukradl mi můj první polibek.

Udělá krok směrem ke mně a já instinktivně couvnu, jen abych zjistila, že se zase tisknu zády ke zdi. Na rtech mu vytane poťouchlý úsměv, jako by věděl, že jsem zahnaná do kouta, a jako by mu to dělalo radost. Překoná vzdálenost, natáhne paže, opře se dlaněmi o zeď po obou stranách mého obličeje, jeho mohutné tělo, jeho výška, celá jeho osobnost mě obklopují. A já najednou nemůžu dýchat. Dusí mě to. Snažím se vykouknout přes něj, hledám sestru, ale přes kůži a svaly nevidím nic. A nevím, kam se mám dívat, protože ať se koukám, kam chci, je tady on. Nakonec se odvážím vzhlédnout. Žhavé oči, temné jako půlnoc, se mi zavrtávají do obličeje. Polknu, žaludek mi udělá několik přemetů.

„To byla pekelná šlupka na takovou…“ Sjede jednou rukou dolů, blíž k mé paži. Ucítím, jak se palcem dotkne bicepsu. „Ženskou.“ Bezděčně se zachvěju a myslí mi proletí obrázek – roztřesený králík, zahnaný vlkem do slepé uličky. Nakloní hlavu a já postřehnu záblesk zvědavosti. „Jsi tak stydlivá… ale ne tak stydlivá, abys mi nedala pěstí do obličeje.“ Následuje pauza a pak mě obdaří dalším pokřiveným úsměvem, prodchnutým arogancí. „Promiň, nemohl jsem se ubránit. Vypadalas, jako by ti ten panák fakt chutnal. Musel jsem to zkusit taky.“

Polknu a podaří se mi zvednout paže a zkřížit je na hrudi ve snaze vytvořit nějakou násilnou bariéru mezi jeho a svou hrudí. Zřetelně roztřeseným hlasem se zeptám: „A?“

Úsměv se rozšíří, spustí pohled a upírá ho na moje ústa tak dlouho, až už si myslím, že z něj žádnou odpověď nedostanu. Ale nakonec ano. Zazní až poté, co si olízne dolní ret. „A dal bych si ještě. Jdeš do toho?“

Tělo se mi instinktivně přitiskne ke zdi, snažím se s ní splynout, dostat se pryč od toho kluka a všech jeho chlípných úmyslů.

„Tak jo, to by stačilo!“ Zaplaví mě vlna úlevy, když mezi nás vklouzne jemná ručka, přistane zloději želé na hrudi a odstrčí ho. Podvolí se, zvolna ustupuje, paže zdvižené, jako by se vzdával. Vrátí se ke svým kamarádům.

„Náramnej začátek, Livie. Myslím, že Stayner by ti mohl dát chvíli pokoj.“ Kacey ze sebe pro smích stěží dokáže vypravit slova. Ona se směje!

„To není k smíchu, Kacey!“ zasyčím. „Ten kluk se mi vnutil!“

Obrátí oči v sloup, ale pak po dlouhé odmlce vzdychne. „Jo, máš pravdu.“ Natáhne se a bez zaváhání štípne kluka do paže. „Hele, kámo!“

Otočí se zamračeně k nám, ústy zformuje „do prdele“ a tře si paži. Mračí se jen vteřinku, pak uvidí upřený, nevrlý pohled Kacey. Nebo spíš její obličej a tělo. A pak se mu ten připitomělý úsměv vrátí. Obrovské překvapení.

„Ještě jednou jí to uděláš a já se ti vplížím do pokoje a urvu ti koule ve spaní, capisce?“ varuje ho s namířeným prstem. Výhružky mé sestry obvykle zahrnují poškození varlat.

Zloděj želé zprvu nereaguje. Jen na ni civí a moje sestra upírá pohled na něj, ani to s ní nehne. Ale on pak zatěká pohledem mezi námi dvěma. „Vy jste sestry? Jste si podobné.“ To slýcháme tak často, že mě to nepřekvapuje, i když to sama nepozoruju. Obě máme stejně světle modré oči a bledou pleť. Ale moje vlasy jsou černé jako uhel a jsem vyšší než Kacey.

„Náramně chytré. Máš na krku fakt frajera, Livie!“ křikne Kacey zvlášť hlasitě, abychom to slyšeli oba.

Pokrčí rameny a uličnický úsměv je tu zas. „Nikdy jsem neměl dvě sestry…,“ začne s významně pozdviženým obočím.

Ach. Pane. Bože.

„A nikdy je mít nebudeš. Rozhodně ne tyhle dvě sestry.“

Pokrčí rameny. „Možná ne obě najednou.“

„Žádné strachy. Až se moje malá sestřička poprvé s někým vyspí, ty to nebudeš.“

„Kacey!“ zajíknu se, zalétnu zrakem k jeho obličeji, modlím se, aby ta slova přehlušila hlasitá hudba. Podle záblesku překvapení, který tam zpozoruju, poznám, že nepřehlušila.

Popadnu ji za rameno a táhnu pryč. Už chrlí omluvy. „Proboha, Livie. Promiň. Nejspíš jsem opilá. Moc mi to kecá…“

„Víš, cos právě udělala?“

„Namalovala jsem ti na záda velký panenský terč?“ potvrdí Kacey s rozšklebeným obličejem.

Opatrně se ohlédnu a vidím, že je zase obklopený kluky, chechtá se a upíjí pivo. Ale ty pronikavé oči ze mě nespouští. Když mě přistihne, jak se na něj dívám, natáhne se a sebere jednomu kamarádovi kelímek. Zvedne ho, okázale vystrčí jazyk přes okraj, pak zacuká obočím a nehlasně se zeptá: „Teď ty?“

Prudce otočím hlavu nazpátek, mračím se na sestru a vyštěknu: „Měla jsem tě radši nechat chodit v tom zatraceným tričku!“ Jsem sice v některých ohledech nezkušená a naivní, ale náramně dobře vím, že když takovýhle kluk objeví osmnáctiletou pannu, je to pro něj stejné, jako kdyby našel ten příslovečný hrnec zlata na konci duhy.

„Promiň…“ Pokrčí rameny a vrátí se k němu pohledem. „Ale musím uznat, že je sexy, Livie. Vypadá jako středomořský model, co předvádí spodní prádlo. Z toho by po ránu žádný trapas nekoukal.“

Vzdychnu. Nevím, proč se Kacey tak snaží zbavit mě panenství. Léta jí to bylo jedno. Po pravdě řečeno, na střední škole byla zřejmě ráda, že s nikým nechodím. Ale poslední dobou ji pronásleduje představa, že jsem sexuálně utlumená. Přísahám, že mi začíná vadit, že se rozhodla studovat právě psychologii.

„Jen se na něj podívej!“

„Ne,“ odmítám zarputile.

„Fajn,“ zamumlá, popadne čtyři panáky z tácu, který kolem nese podsaditý chlapík v kiltu – kilt, na mejdanu v tógách? „Ale kdybys měla v plánu to někdy vzdát, vsadím se, že tohle by byla pěkná vzpomínka. Určitě bys s ním rychle dohnala všechno, cos posledních pár let zanedbávala.“

„Včetně kapavky a muněk?“ zamumlám, oči upřené na dva modré kelímky s panáky, které držím v ruce. Jsem ráda, že je tma, protože cítím, jak se mi tváře barví do temně ruda. Zvednu jeden kelímek k ústům jako předtím, přejedu po něm jazykem, v duchu znovu prožívám vteřiny toho – odmítám to uznat jako svůj první polibek – té věci, kterou mi udělal.

„Šup tam s tím!“ Kacey do sebe v rychlém sledu hodí svoje panáky.

S prvním následuju jejího příkladu. Když mám u úst druhý kalíšek, hloupě se odvážím vrhnout pohled stranou v domnění, že přešel k jiné nic netušící oběti. Ale nepřešel. Je tam, obklopený několika dívkami, jedna má ruku položenou na tetování na jeho hrudi. Ale pořád mě pozoruje. Pořád se usmívá. Jenomže teď je to takový divný, temný úsměv, jako by měl nějaké tajemství.

Nejspíš má. Moje tajemství.

Projede mnou záchvěv nervozity a kelímek mi zůstane u pusy, jako by zkameněl.

„To je Ashton Henley!“ zařve mi někdo do ucha. Leknu se, otočím se a zjistím, že vedle mě stojí Reagan, pivo v jedné ruce a panáka v druhé. Je tak malá, že si musí stoupnout na špičky, aby mi dosáhla k uchu.

„Jak víš, kdo to je?“ zeptám se v rozpacích, že mě přistihla, jak na něj civím.

„Je to kapitán princetonského veslařského týmu. Můj táta je trenér,“ vysvětluje mírně nezřetelně. Máchne rukou po místnosti v širokém kruhu. „Vím o těch klucích hodně.“ Tím se nejspíš vysvětluje, proč je tu jako ryba ve vodě. „A myslím, že si tě všimnul, spolubydlo,“ dodá s poťouchlým mrknutím.

Pokrčím rameny a obdařím ji upjatým úsměvem, chci změnit téma, než mu uděláme radost zjištěním, že si povídáme o něm. Ale když se rozhlédnu po místnosti, po hloučcích holek, všimnu si pohledů vrhaných jeho směrem – některé jsou kradmé, některé přímo okaté – a získám jistotu, že tenhle Ashton netrpí nedostatkem pozornosti.

Reagan to vzápětí potvrdí. „A je to víceméně nejvíc sexy kluk na týhle škole.“ Napije se piva. „A taky obrovskej sráč.“

„To jsem si všimla,“ zamumlám spíš pro sebe než pro ni. Vycucnu panáka, úmyslně se k Ashtonovi otočím zády a doufám, že přesměruje svůj dravčí pohled k nějaké ochotnější příjemkyni.

„A trošičku děvkař.“

Je to čím dál lepší. „Určitě nebude mít problém najít si nějakou… děvku.“ Někoho jiného než mě.

Nevím, jestli jsem úředně opilá nebo jestli je Kacey kouzelnice, ale otočí se na patě a mně přistanou v ruce další dva panáky. Hudba nabývá na tempu i hlasitosti a už cítím v celém těle vibrace, až se mi boky vlní samy od sebe do rytmu.

„Je to tu dobrý, viď?“ křikne Reagan, rovné, medově plavé vlasy jí poletují, jak skáče, mává rukama ve vzduchu a vříská: „Húúú!“ Má tunu energie. Jako ty hyperaktivní děti, co se jim musí dávat ritalin. „Tolik lidí, vzrůšo, muzika. Miluju to!“

Usměju se, kývnu a rozhlížím se. A musím uznat, že je to zábava. „Jsem ráda, že jsem tady!“ zařvu a šťouchnu do Kacey ramenem. „Ale dej na mě bacha, ať už se dneska nedostanu do žádnýho maléru. Prosím,“ žádám ji a přitom nasávám oba panáky.

Kacey odpoví smíchem, zavěsí se do mě a druhou rukou obejme kolem ramen Reagan, která se s radostí přidá k našemu řádění. „Jasně, ségřinko. Dneska bude Princeton slavit po clearyovsku.“

Zahihňám se, sestřina rozvernost dočasně potlačí všechno ostatní. „Ani nevím, co to znamená.“

S jedním ze svých neblaze proslulých zlobných úšklebků mi sestra odpoví: „Uvidíš.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Motto

Kapitola jedna

AŽ MOC DOKONALÁ

Kapitola dvě

PANÁKY ŽELÉ