Přeložil:

JAN LUSK

Leo Kessler:

Vydání první

Copyright © 1997 by Leo Kessler

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2015 jako svou 1935. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Death from Arctic Skies vydaného nakladatelstvím SEVERN HOUSE PUBLISHERS LTD, Velká Británie, v roce 1997

Český překlad © 2015 Jan Lusk

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektor Oldřich Šetrný

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0175-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0176-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Leo Kessler

ZÚČTOVÁNÍ

Z historie pluku SS Wotan

Poznámka autora

Před čtvrt stoletím, když jsem se poprvé dostal k „von Dodenburgovým papírům“, jak je nazývají současní historikové, přijímal jsem skutečnosti, jak stály zaznamenané na zažloutlých listech, na něž je na smrtelné posteli ve svém exilu v Itálii psal.

Mnoho jeho dřívějších vojáků Wotanu mi napsalo v odpověď na vydanou sérii o pluku. V důsledku toho jsem byl donucen prověřit některé z těchto „faktů“ ze zápisků nemocného muže, které se tak překvapivě objevily na italském bleším trhu.

S jejich pomocí a dále s pomocí Kongresové knihovny a Newyorské veřejné knihovny, umožněné díky zákonu o svobodném přístupu k informacím, jsem odhalil o něco více pravdy (a jisté jedince z USA, kteří by si i po čtvrt století přáli raději zůstat v anonymitě) a konečně jsem byl schopen vypovědět celý příběh, který von Dodenburg prožil. Není to pěkný příběh, ale v těch dávných dnech pěkné příběhy neexistovaly.

Leo Kessler, Bolzano, Itálie, zima 1997

KNIHA JEDNA

DO ZAJETÍ

Kapitola 1

„Hněte zadkem, vy mizerný skopčácký hajzlové,“ křikl velký seržant do kvílení větru. „Schnell!“

Stráže, ženoucí dlouhý průvod zajatců na východ, znovu neúprosně opakovaly pokřik bídnou němčinou: „Schnell… Skopčáci… Los!“

Zástup se šoural, byli příliš vyčerpaní, příliš hladoví a příliš zmrzlí na to, aby se děsili strážných v bílých helmách, kteří je v pravidelných intervalech šťouchali pažbami pušek do hubených žeber, když měli pocit, že jsou moc pomalí.

Zajatci si razili cestu mezi sněhovými dunami jako dlouhý smrdutý had. Kdykoliv to bylo možné, snažili se najít silnici. Vydávali dusivý zápach, jak znovu a znovu vyprazdňovali svá střeva a nechávali za sebou kouřící cestičku vlhkých žlutých výkalů, neboť všichni trpěli tím, co nazývali „chcaní prdelí“, protože svou žízeň hasili zmrzlým, špinavým sněhem.

Obersturmbannführer Kuno von Dodenburg, bývalý velitel elitního úderného pluku SS Wotan, si unaveně klestil cestu se zbytkem zajatců. Jeho obočí se třpytilo šedavou zmrzlou jinovatkou, scvrklá, vyhublá tvář měla ošklivý nachový odstín a pokaždé, když se nadechl, měl pocit, jako by mu někdo zabodl do promrzlých plic ostrý nůž. Přeživší z poražené armády všude kolem něj – tankisté v černých uniformách, námořníci v měkkých čepicích se stuhami, výsadkáři Luftwaffe v maskovacích pláštích a obyčejní pěšáci v potrhaných, po kotníky dlouhých kabátech – se vší silou snažili udržet krok. Všichni věděli, že jakmile padnou, zůstanou tam ležet, dokud nezahynou a jejich vychrtlá těla nepokryje padající sníh. Tohoto nevlídného prosince jejich američtí přemožitelé neznali slitování.

Znecitlivění způsobené mrazem pominulo a jeho zranění, přestože díkybohu přestala krvácet, začala znovu bolet. Skoro se to nedalo snést, ale byl odhodlaný udržet krok. Jakmile se dostanou do Říše a do provizorních nemocnic a táborů Wehrmachtu na druhé straně hranice, bude ta sebranka potřebovat vedení. Jinak budou odsouzení k smrti na hladových přídělech, které jim Američané dopřejí. To všechno už zažil, když ho před rokem dočasně věznili Ivani – Rusové. Aby přežili, potřebují někoho, kdo je povede a bude ostražitý. Existuje jediná cesta z bryndy, do které se teď dostali.

„Naše heslo je ‚šlapej, nebo chcípni‘, kamarádi!“ povzbuzoval je chraplavě nejednou, když už to chtěli vzdát, leželi ve sněhu a čekali, až si pro ně přijde smrt.

Vztekle vydechl a v dalším okamžiku si přál, aby to byl neudělal. Ledový vzduch řízl do jeho plic jako ostří žiletky. Věděl, že nemá žádnou naději. Nejen kvůli tomu, že je členem SS – „těch nacistickejch sviní, který chladnokrevně zamordovaly naše hochy“, jak mu několikrát zopakoval velký seržant se zrzavou hlavou od chvíle, kdy započali tento smrtící pochod do Říše a zajateckých táborů. „To si pamatuj!“ Ale také býval velícím důstojníkem nejobávanějšího pluku v celých SS. Německej Al Capone, pomyslel si v duchu hořce, se samopalem v každý ruce, chtivej oddělat nějakýho nevinnýho Amíka.

V americkém polním obvazišti, kam ho odvezli okamžitě po tom, co ho zajali, a kde mu zašili jeho zranění, mu dali jasně najevo, jaký osud obersturmbannführera von Dodenburga z úderného pluku SS Wotan čeká. Rány mu ošetřili bez jakékoliv anestezie. Ztrápený tlustý malý židovský doktor, který se nervózně skláněl nad jeho ránami, mu v jidiš, aby mu zbytek ošetřovatelů nerozuměl, pošeptal: „Omlouvám se, obersturmbannführere, nařídili mi, abych vám nepíchnul ani kapku. Obávám se, že musíte zatnout zuby a vydržet to.“ Otřel si pot z kulatých tváří a pokračoval v ošetřování, jako by cítil bolest stejně akutně jako vysoký, štíhlý německý důstojník s drsně pohledným obličejem, ležící na nosítkách před ním.

Von Dodenburg přikývl. Skalpel amerického doktora pronikal hlouběji a hlouběji do rány. Krev mu bez zábran stékala po žebrech, žádný z ošetřovatelů se totiž nepokusil krvácení zastavit. Evidentně i oni měli příkaz ztížit vysoce postavenému zajatci z SS život.

Nakonec bylo po všem. Zřízenec nedbale poprášil zranění sulfonamidovým práškem a obvázal je, zatímco tlustý židovský doktor mlaskal a neustále potřásal hlavou, jako by ho celá tahle záležitost rozesmutnila. Tělo měl zalité potem, přestože venku mrzlo. Von Dodenburg vyčerpaně padl zpět na krví nasáklá nosítka. Ale ne na dlouho.

Chvíli potom se střídaly stráže. Vysoký plukovník s rozzlobenou tváří chvatně vstoupil do stanu plného raněných, Němců i Američanů. Za ním následovali mladší lékaři a sestry ve službě. Pod syčícím bílým světlem karbidové lampy, visící z hlavního sloupu stanu, znuděně zíral do složek, které mu předložila sestra. Od Normandie už tohle všechno viděl mnohokrát. Jeho zájmem bylo dostat „těla“ (vždycky mluvil o svých pacientech jako o „tělech“) do stavu, aby mohla nastoupit další směnu na frontě a znovu bojovat. Jediným dalším zájmem pro něj byl dostatečný přísun skotské whisky a přitažlivé tělo sestry Smithersové, jež byla jeho současným „vojákem se zabudovanou jamkou“, jak vojáci vulgárně označovali ženské příslušnice americké armády.

Najednou spustil. Oči za brýlemi s ocelovými obroučkami ztvrdly a pak se rozzuřil.

„Co to, zatraceně, má znamenat, Finkelsteine?“ ptal se.

Tlustý židovský doktor vypadal vylekaně.

„Co, pane?“ otázal se nesměle.

Plukovník na něj zíral.

„Neserte mě, Finkelsteine,“ zavrčel a jeho tvář zrudla vztekem. „Vy víte, prokrista, o čem mluvím. Vím, krucinál, že nejste jeden z nás. Ale jednoduchý angličtině rozumíte, že jo!“

Finkelstein ignoroval poznámku o svém původu a krotce přikývl, ale neřekl nic, dokud plukovník nevykřikl.

„Zapomněl jste říct ‚ano, pane‘, Finkelsteine!“ zahřměl. „Nehrajte si se mnou, nebo vás pošlu k bojovýmu pluku a tam chirurgové dlouho nepřežívají.“ Jízlivě se usmál, protože si všiml vyděšeného výrazu ve tváři mladého lékaře.

„Ano, pane,“ pípl Finkelstein s rudým obličejem, ponížený tím, jak ho zpražil před pacienty.

„Dobrá,“ uvolnil se trochu plukovník. „Problém s vámi a vašimi, ehm, souvěrci,“ kázal, „je, že nemáte dost bojovné odvahy. Ten chlap,“ otočil se k napůl bezvědomému von Dodenburgovi, zvedl jeho levou ruku a ukázal černé tetování SS pod ní, „je náckovský eso, který nejspíš zavraždilo spoustu vašich, ehm, lidí. A vy kolem něj skáčete, i když všichni vědí, že jediný, co si ten chlap zaslouží, je hbitej tanec na konci katova provazu.“

Finkelstein nic neřekl a zahanbeně pozoroval své boty.

„A to je důvod,“ zabodl plukovník prst do chirurgovy buclaté hrudi, jako by to vyčítal právě jemu, „proč jste byli vy Židi v dějinách vždycky pronásledovaní. Nikdy jste se nenaučili, jak vrátit úder. Vždycky jste ochotně nastavili druhou tvář – a koukněte se, kam vás to dostalo.“ Nechal působit svá slova a pak dodal: „Já jsem sice doktor, ale jsem taky horkokrevnej Američan, kterej jen tak snadno neodpouští. Chci, aby se ten Fricek oblíknul a do pěti minut zmizel z mojí nemocnice, nebo bude mít někdo problém – velkej problém.“ Pak hrdě odkráčel pryč, následován svým doprovodem, při tom pleskal vycházkovou hůlkou o jezdecké boty.

O pět minut později, jak velitel nemocnice rozkázal, stál von Dodenburg venku ve sněhové bouři. Třásl se s tváří zkroucenou do bolestivé grimasy. Ustaraný Finkelstein stál naproti němu, úzkostlivě hleděl na bývalého pacienta, pak sáhl do kapsy krví nasáklého bílého pláště a vytáhl dva balíčky.

„Ještě nějaký zásyp,“ zašeptal, aby ho nikdo z mužů uvnitř neslyšel, „a něco na utlumení bolesti… Jo a nějaký kuřivo.“ Nabídl omámenému von Dodenburgovi potrhaný poloprázdný balíček cigaret. „Obávám se, že vzhledem k okolnostem toho pro vás víc neudělám.“

Navzdory silné bolesti, která svírala jeho vyhublé tělo v nárazových vlnách, byl von Dodenburg dojatý.

„Děkuji vám, doktore,“ zaskřehotal a pomalu natáhl ruku. „Myslíte, že byste mohl potřást rukou zabijákovi z SS?“

Finkelstein přijal ruku trochu váhavě.

„Koneckonců, jste nemocný člověk,“ prohlásil. „Mojí povinností jako lékaře je vás ošetřit, ať jste kdokoli. Hodně štěstí.“

Von Dodenburg dumal, co by si reichsführer Himmler pomyslel, kdyby viděl tuhle scénu, jak se velký zraněný důstojník SS tyčí nad tlustým, malým, evidentně židovským doktorem a kolem nich víří sníh. Nad tou představou se slabě usmál. Ale v tuhle chvíli nebyl čas na legraci, protože se ze sněhové bouře náhle vynořil velitel stráží „bílých myší“, 1) kterému ostatní říkali „Rudoch“, a zvolal ten pokřik, který von Dodenburg pomalu začínal nenávidět.

„Fajn, ty skopčáckej hajzle, pohni prdelí!“

Když hromotlucký vojenský policista zvedl násadu od krumpáče, jako by ho chtěl každou chvíli praštit, von Dodenburg poslušně „pohnul prdelí“. Opustil židovského doktora, který za ním hleděl, až zmizel v bílé vířící mlze. Připadalo mu, že měl možná v očích slzy.

Ale postoj amerického plukovníka k poraženým Němcům, zvláště těm z SS, utvrdil von Dodenburga v odhodlání. Od svého překvapivého zajetí2) nebyl schopen cokoli naplánovat – byl příliš vyčerpaný a zbědovaný vědomím, že kromě hrstky přeživších, kteří pod vedením scharführera Schulzeho dokázali uniknout katastrofě, je jeho milovaný pluk rozprášen.

Způsob jeho propuštění z americké polní nemocnice ho konečně přiměl k rozhodnutí. Věděl, že jeho zranění potřebují daleko více péče, pokud nechce podlehnout gangréně z infekce v neošetřených špinavých ranách. Nešlo mu jen o jeho vlastní budoucnost. Věděl, že jeho život je ztracený, vždyť přece velel nejvíce nechvalně proslavenému pluku v celých milionových SS. Ale zatím chtěl udělat to žalostně málo, co šlo, aby pomohl své milované vlasti v její hodině porážky. Cože mu to několikrát řekl ten velký mizera Schulze předtím, než nakonec vběhli do pasti?

„V posledních letech do nás pořád vtloukali, že se musíme naučit umírat pro Německo.“ Nato si pohladil bojovnou, neoholenou bradu. „Teď se musíme naučit, jak pro naši zem žít!“

Jak se nyní ten dlouhý páchnoucí zástup lidského utrpení, který brzy pohltí zuřící sněhová vichřice, vlekl k východu a nechával za sebou mrtvé a umírající, von Dodenburg věděl, že ten mizera Schulze, přes všechny jeho chyby, měl pravdu. Dny umírání na poli slávy pro Národ, Vlast a Vůdce byly ty tam. Teď je třeba žít. Otázka zněla – jak?

Kapitola 2

Zuřící sněhová bouře se nyní utišila. Od jednoho obzoru ke druhému se krásně třpytila a blyštila nová sněhová pole. Studené slunce viselo vysoko na jasné, ocelově modré obloze. Na kopcích po obou stranách odlehlé eifelské usedlosti stoupaly po strmých svazích jedle a vypadaly jako pruští granátníci ve špičatých helmách. Všude panovalo ticho a sníh tlumil vše kromě vzdáleného rachocení neustálé dělostřelby na východě, kde Američané pod Pattonovým velením znovu zaútočili. „Generál kovbojů“, jak ho pohrdavě nazval Vůdce, je vytrvale hnal kupředu.

Mohl to být obrázek jako z předválečné vánoční pohlednice. Venkovské děti s růžovými tvářemi, ve vlněných čepicích, táhnoucí domů sáňky obtěžkané cesmínovými větvemi a jedličkami, aby oslavily nejposvátnější z německých svátků, Štědrý den.

Ale tiché stříbrné americké bombardovací letky křižovaly temně modrou oblohu, táhly za sebou bílý dým a usvědčovaly scénu ze lži. Létající pevnosti, celé stovky, byly na cestě uspokojit svou touhu po pomstě na již zničených říšských městech, jež měla zaplatit za ten velký překvapivý útok v Ardenách, který šokoval spojeneckého vrchního velitele generála Eisenhowera a jeho sebejisté generály, kteří se domnívali, že do Vánoc válka skončí vítězstvím Spojenců. Ne, válka na hranicích Říše s Belgií stále zuřila plnou silou a mnoho tisíc vojáků, německých i amerických, zemře ještě před tím, než bude po všem a Německo bude konečně poraženo.

Scharführer Schulze, který vedl hrstku přeživších z Wotanu do bezpečí osamělého statku, kde zvířata žila pod stejnou doškovou střechou jako lidé, na válku na chvíli zapomněl. Jak říkával starým kamarádům v poddůstojnické jídelně úderného pluku SS Wotan: „Život pro obyčejný polní myši moc neznamená, kamarádi. Vykloktat trochu ohnivý vody a spláchnout to žejdlíkem dobrejch mnichovskejch mydlinek.“ Pak se jeho nestydaté modré oči vždycky rozzářily. „A potom, jestli máš vážně štěstí, si zatancuješ matracovou polku s pěknou velkou běhnou, která má na sobě spoustu masa, takže nespadneš dolů.“ A aby zdůraznil svá slova, vypustil jeden z melodických prdů, velebených celým poddůstojnickým sborem SS.

Teď byl scharführer Schulze zaneprázdněn právě tou rozkošnou činností – matracovou polkou – zatímco přeživší hlídali sněhovou pustinu na východě a cestu, kterou by měli přijít, pokud vůbec přijdou.

Byli zde už dva dny. Statek obývaly výlučně ženy. Muži už dávno utekli nebo je pohltil krvavý chřtán války v Rusku. Pro jejich možná beznadějné hlídkování měl ideální polohu. Odtud viděli na jedinou zbývající cestu přes minová pole mezi belgickými Ardenami a německými kopci v Eifelu. Jestli zajatci půjdou do Říše ze severu, jak se Schulze domníval, bude to tudy a z granáty provrtaného, chudobou souženého statku z červených cihel, posazeného na vrcholku kopce nalevo od sněhem zapadané cesty, bude snadné je sledovat.

Ale v tuhle chvíli Schulze na zajatce, kteří měli přijít, nemyslel. Opatrně se nadzvedl na posteli, pro případ, že by se dřevěná konstrukce propadla pod jeho vahou a vahou Irmgard, nejstarší a bohužel nejošklivější z žen na statku. Irmgard byla tlustá, s náznakem kníru pod velkým, věčně vlhkým nosem, který si neustále otírala velkýma rukama od hnoje. Skutečně byla tak tlustá, že Matz temně poznamenal, když bylo jasné, že jeden z nich ji bude muset také „potěšit“, pokud si chtějí užívat s ostatními mladými děvčaty na statku: „Ten vousáč vypadá každým dnem větší. Odpřisáhnul bych, že ji každou noc někdo přifukuje, Schulze!“

Teď to padlo na Schulzeho, aby ji „napumpoval“.

„Ale ne cyklistickou pumpičkou,“ zařehtal se Matz úlevně, když bylo jasné, že jeho se ten úkol netýká.

„Jsem panna,“ uculila se, když si odložila podomácku pletené vlněné kalhotky a odhalila impozantní hnědou kštici chlupů. „Schovávala jsem si to pro opravdového muže, scharführere Schulze!“

„No jo, schovávala ses tak dlouho, že už začínáš trochu hnít,“ vydechl Schulze poněkud zoufale. Nakrabatil nos nad zápachem, který vydávalo její rozměrné tělo, když na něj vítězně hleděla. Pak si rozepnul poklopec. Úd mu začal tvrdnout. Jakoby úzkostně otevřela ústa.

„To je lepší než Felix, náš býk!“ prohlásila. Natáhla se vpřed a popadla ho, jako kdyby Felixe tahala za ohlávku, a zároveň vyzývavě roztáhla tlustá stehna. Schulze zalapal po dechu.

„Bože všemohoucí!“ zhrozil se. „U velký kurvy z Buxtehude, kde psi chčijou skrz žebra, nikdy jsem nic takovýho neviděl!“

Usmála se, jako by ji to potěšilo. Volnou rukou si pohladila velkou bouli chlupů.

„Nepřekvapuje mě, že jste ohromený, scharführere. Musím vám říct, že jsem to schovávala pro někoho, jako jste vy, celých čtyřicet…“ rychle se opravila, „dvacet let. Chci, aby to muž, který moje tělo dostane jako první, ocenil.“ Natáhla se na záda způsobem, který jí připadal svůdný, a při tom s sebou odhodlaně táhla Schulzeho za úd. Postel poplašeně zaskřípala, jako by se měla každým okamžikem zřítit.

Schulze pohlédl v němé prosbě na loupající se špinavý strop, jako by napůl očekával, že tam na obláčku bude sedět Bůh, hrát na harfu a chystat se ho zachránit před hrozným osudem, který ho právě teď čekal. Ale jestli tam někde Bůh byl, díval se jiným směrem.

„Buď ke mně něžný, můj drahý,“ vzdychla zasněně a zavřela oči, jako by toho na ni bylo příliš. Schulze znovu proklel osud, který mu přichystal tuhle strašnou zkušenost. Možná poprvé v životě od chvíle, kdy ohmatával Šťavnatou Lucy v její hamburské Volksschule, cítil, že si matracovou polku neužije, když se chystal k aktu.

Hlasitě vzdychla.

„Na tohle se vyplatilo čekat celých dlouhých dvacet let,“ zašeptala jakoby pro sebe, když do ní Schulze zasouval to, co něžně nazýval „pěkným kouskem prvotřídního německýho salámu“.

Ale ta dlouho očekávaná odpověď na Irmgardiny staropanenské modlitby tohoto ledového zimního dne nepřišla. Venku, nějakých sto metrů dole na svahu vedle cesty, se ozvalo poplašené zahvízdání píšťalky – přesněji tři zahvízdání.

„Záchrana,“ zvolal šťastně Schulze a rychle se posadil. Irmgard otevřela oči.

„Co je, můj drahý? Netroufáš si na mě?“

Schulze se zdržel upřímné odpovědi, místo toho sykl a sáhl po starých otrhaných vojenských botách – trvala na tom, aby si je při téhle „zvláštní příležitosti“ zul.

„To je signál rottenführera Matze,“ vysvětloval rychle a natahoval si studené boty. „Uviděl to, na co jsme celou dobu čekali.“ Posadil se a připnul si pistoli.

Když vděčně zamířil ke dveřím, políbila ho. V chlévě poplašeně ryla a chrochtala smrdutá prasata.

„Vrátíš se?“ zeptala se se slzami v kravských očích.

„Samozřejmě, moje milá,“ odpověděl s elegantní poklonou jako nejlepší kavalír. „Člověk by byl hlupák, kdyby promeškal tvoje půvaby.“ Když proběhl dveřmi, pomyslel si – s takovejma kozama by člověka udusila, kdyby si nedal pozor. Pak dupal po dřevěném žebříku k Matzovu stanovišti u cesty.

Matz se opíral o rozviklaný, sněhem obtěžkaný plot. Odepnul si dřevěnou nohu. Nyní se podpíral neotesanou berlí, vyrobenou ze starých vidlí ze statku, a na sobě měl zmačkané šaty jednoho z venkovanů, který uprchl před postupujícími Američany. V ústech převaloval suché stéblo trávy. Celkem vypadal – doufal, že vypadá – jako neškodný venkovský balík, který je příliš hloupý na to, aby utekl, než přijdou Američané rabovat a střílet jako obvykle, když se opijí místní ovocnou pálenkou.

Netečně, s pramínkem slin stékajícím z tupě pootevřených úst, pozoroval belhající se zástup dole na silnici, po jejíchž obou stranách se tyčily hromady zmrzlého sněhu, jako by nechápal, co tam ty divné postavy, které se každou chvíli zastavily, stáhly špinavé kalhoty, aby vypustily žluté výkaly do bláta, dělají. Ve skutečnosti jeho oči zkoumaly jejich zbědované řady, až nakonec nalezly člověka, kvůli jehož záchraně tu čekali celé dny.

Matz mimoděk nakrčil nos, když první z tisícovky německých zajatců prošel kolem něj, poháněný strážci, kteří byli dobře živení a v tlustých kabátech jim bylo teplo. Matz pozoroval jejich utrápené tváře pod napůl přivřenými víčky a přemýšlel, proč Američané nepřevezou své zajatce vozy. Vždyť i oni musí být dlouhým pochodem vyčerpaní. Ale za chvíli poznal, že vězňové se měli předvést před místními civilisty. Byli tam, aby ukázali Němcům na druhé straně hranice, jak byl Wehrmacht tohoto prosince v Ardenách poražen. Jedna věc ho stále mátla. Mezi zajatci ze všech ostatních sekcí armády bylo vysoké procento mužů z SS. Chvilku přemýšlel proč. Pak to vzdal a soustředil se na sledování zubožených, vyhublých, zarostlých tváří, které ho míjely. Byla v nich jasně vepsána konečná německá porážka.

Statný americký poddůstojník s brunátným obličejem, podle všeho velitel, došel na jeho úroveň. Někde sebral jako paže tlustý býčí penis a oháněl se jím radostně místo násady od krumpáče, kterou třímali ostatní. Zamával tou obscénní věcí na člověka, jehož považoval za jednonohého venkovana, a jeden z jeho mužů vykřikl: „Jestli ho chceš použít na něj, seržo, budeš na to potřebovat plnej hrnec vazelíny.“

Poddůstojník něco zavolal přes rameno, ale Matz, který rozuměl americkým gestům, nikoli slovům, už neposlouchal. Viděl ho! Byl tam, klopýtal přes zmrzlé bláto, krev stále barvila jeho zašpiněné obvazy. Zdálo se, že se každým okamžikem zhroutí a zemře.

Oči drobného muže se zalily slzami. Nebyl citově založený, ale ještě nikdy takhle velitele neviděl. Umíral ve stoje, a jestli on, Schulze a ostatní hned něco neudělají, von Dodenburg nedožije týdne, možná dokonce dne. Musí svého velitele zachránit rychle – zatraceně rychle!

Ustaraný Schulze se krčil za jedním z oken statku a pokoušel se odolat Irmgardiným neodbytným rukám, které strkala do jeho kapes, aby se zmocnila ochablého údu. Cítil se stejně jako Matz, který se poflakoval u zasněžené silnice.

Horečně přemýšlel a snažil se odhadnout úmysly Američanů. Kde stráví noc, protože právě to bude čas, kdy se pokusí zachránit velitele. Pohlédl na temně modrou oblohu. Slunce už začalo klouzat za obzor. V tuto roční dobu bude už za hodinu tma a on věděl, jak se v noci na nepřátelském území Američané bojí. Do té doby budou v úkrytu a rozestaví hlídky.

Irmgard znovu nenasytně sevřela jeho úd a strčila mu vlhký jazyk do ucha.

„Milý scharführere,“ zašeptala, „jestli máte čas, ráda bych ztratila,“ na chvilku zaváhala, „panenství ještě před Vánocemi. Bude to můj vánoční dárek.“

Schulze vzdychl jako těžce soužený člověk. Přesto se vzchopil – koneckonců, statek budou ještě nějakou dobu potřebovat – a sladce řekl: „Irmgard, ty moje malá kapustičko, v pravou chvíli se ti dostane uspokojení od nepochybně velice neobyčejného stroje lásky jménem scharführer Schulze.“ Rychle se dotkl poklopce, aby naznačil, že to myslí vážně. „A domnívám se, že ti musím dopředu říct, že když milý synáček paní Schulzeový použije svůj šarm na – ehm – dámu, ta už pak nechce jinýho chlapa.“ Významně zamrkal. Irmgard se radostí zatetelila…

Table of Contents

copyright

titul

Poznámka autora

Kniha jedna

Do zajetí

Kapitola 1

Kapitola 2