Driven

Copyright © K. Bromberg, 2013

Translation © Jaroslava Novotná, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-767-5

ISBN emobi 978-80-7462-779-8

Věnováno B, B a C

Ať se vám splní všechny sny. Cesta nebude snadná a možná to bude trvat roky.

Bude plná překážek a nepřejícnosti.

Nakonec se ale splní.

A až se jich nakonec dotknete,

Ať už to bude kdykoli a kamkoli vás život mezitím donese,

Pevně je chyťte — vychutnejte si ten pocit, že jste to dokázali — a už je nikdy nepouštějte.

Nikdy.

Kapitola 1

Vzdychám do vlídného ticha, vděčná, že se mi podařilo utéct — alespoň na chvíli — od těch úmorných, nesmyslných rozhovorů na opačné straně dveří. Ano, všechny ty lidi jsem osobně pozvala, to ale neznamená, že se mi musí líbit nebo že se snad v jejich společnosti budu cítit dobře. Ještě že byl Dane tak hodný a nechal mě tohle za sebe udělat.

Klapot mých podpatků je jediný zvuk, který doprovází mé velmi roztěkané myšlenky v prázdných chodbách v zákulisí starého divadla, které jsem na dnešní večer pronajala. Už jsem v šatně a sbírám papíry, které tu Dane během chaotických příprav na tenhle večírek zapomněl. Cestou zpátky si odškrtávám položky na seznamu, který mám uložený v hlavě, na dnešní napjatě očekávanou charitativní aukci, na které se budou dražit rande. Nemůžu se ale zbavit nepříjemného pocitu, že jsem na něco zapomněla. Bezmyšlenkovitě sahám do kapsy po mobilu, do kterého si zapisuji úkoly, do ruky ale místo něj nabírám jen hedvábnou organzu v barvě mědi, ze které mám ušité koktejlky.

„Sakra,“ procedím mezi zuby a na chvíli se zastavím, abych si uvědomila, na co přesně si to nemůžu vzpomenout. Opírám se o zeď, sevřená v nabíraném korzetu, který je tak těsný, že si ani nemůžu pořádně naštvaně odfrknout. Jinak ty šaty vypadají skvěle, ale proč k nim, krucinál, nedávají varování: dýchání omezeno.

Mysli, Rylee, mysli! S lopatkami přitisknutými na zeď se velmi neelegantně snažím protáhnout si chodidla a ulevit tak prstům na nohou, nacpaným v lodičkách s deseticentimetrovými jehlami.

Dražební čísla! Ještě musím donést dražební čísla! Usmívám se, pyšná na svůj mozek, který je schopen si i v horečných přípravách na dnešní akci zapamatovat to, co má. S úlevou se odlepím od zdi a udělám asi deset kroků.

Pak je zaslechnu.

Vzduchem se nese rozpustilý chichot nějaké ženy a hned po něm přichází mnohem hlubší zasténání muže. Stojím jako přikovaná, nevěřícně vrtím hlavou nad drzostí hostů, když vtom zaslechnu zvuk rozepínajícího se zipu následovaný známým ženským vzdechem „Ano!“ v potemnělém výklenku pár metrů přede mnou. Oči pomalu přivykají tmě a já vidím, že na staré odstrčené židli leží pohozené sako od smokingu a na zemi pod ním leží páskové sandálky na podpatku.

Tohle bych na veřejnosti nedělala ani za milion. Vtom se ozve syknutí následované mužským vydechnutím. „Panebože!“

S pevně zavřenýma očima se rychle rozhoduji, co udělám. Ta čísla zavřená ve skladu na konci chodby, která se křižuje s touhle, nutně potřebuji. Jinak než kolem toho „Výklenku lásky“ se tam ale nedostanu. Takže mi nezbývá než se do toho pustit. Potichu a naprosto nesmyslně se modlím, aby se mi kolem nich podařilo proklouznout bez povšimnutí.

Vyrážím, s obličejem červeným studem otočeným k protější zdi a po špičkách, aby mi o dřevěnou podlahu neklapaly podpatky. To poslední, po čem toužím, je na sebe upozornit a muset se podívat na někoho, koho znám. Potichu vydechnu úlevou, když se mi podaří kolem nich nepozorovaně proklouznout.

Ten ženský hlas přece znám, říkám si cestou ke dveřím do skladu. Chvíli zápasím s klikou, musím s ní pořádně škubnout, než se mi nakonec podaří dveře otevřít, a rozsvítím. Taška s čísly leží na zadní polici, a tak jdu dál, aniž bych si vzpomněla, že bych měla něčím zapřít ty otevřené dveře. Ve chvíli, kdy beru tašku do ruky, se dveře zabouchnou s takovou silou, že všechny ty laciné regály ve skladu jen zadrnčí. Trhnu sebou a otáčím se, abych je znovu otevřela, a vidím, že ze zavíracího mechanismu vypadlo rameno.

Taška mi padá z ruky. Ozývá se erupce zvuků, jak čísla narážejí na betonovou podlahu a sypou se z tašky ven. Beru za kliku, ale dveře se ani nehnou. Mého podvědomí se pomaličku začíná zmocňovat panika, já ji však přemáhám a znovu se vší silou opírám do dveří. Nejde s nimi hnout.

„Do prdele!“ nadávám si. „Do prdele, do prdele, do prdele!“ Zhluboka se nadechnu a zoufale vrtím hlavou. Ještě musím udělat spoustu věcí, než ta aukce vypukne. A samozřejmě u sebe nemám mobil, abych zavolala Daneovi, aby mě odsud dostal.

Zavírám oči a na scéně se najednou objevuje můj odvěký nepřítel. Po těle se mi od nohou začínají drápat ty dlouhé, nenechavé prsty klaustrofobie a pomaličku se mi obmotávají kolem krku.

Tisknou. Mučí. Škrtí.

Stěny té malé místnosti se pomalu sunou blíž. Obkličují mě. Dusí mě. Lapám po dechu.

Srdce mi buší, jak se snažím bojovat s tou hrůzou, která se mi dere do krku. Jasně slyším svůj vlastní dech — mělký a rychlý. Jak mě pohlcuje. Jak mě připravuje o schopnost potlačit ty děsivé vzpomínky.

Buším do dveří a strachy ztrácím i tu poslední špetku kontroly, kterou jsem nad sebou měla. Nad realitou. Po zádech mi stéká čůrek potu. Stěny na mě dál padají. To jediné, na co se ještě dokážu soustředit, je pocit, že se odsud musím co nejrychleji dostat. Znovu buším na dveře, křičím a doufám, že někdo půjde kolem a uslyší mě.

Opírám se zády o zeď a s pevně zavřenýma očima se snažím popadnout dech; moc se mi to nedaří a za chvíli se mi točí hlava. S pocitem na zvracení se začínám sunout k podlaze a přitom zády omylem zhasínám. Ocitám se v naprosté tmě. Vykřiknu a zběsile se snažím roztřesenýma rukama nahmatat vypínač. Rozsvítím, šťastná, že se mi podařilo zahnat příšery zpátky do úkrytu.

Pak se ale podívám na své ruce a vidím, že je mám celé od krve. Mrkám a snažím se probrat z té noční můry, jenže marně. Jsem někde jinde. V jiném čase.

Všude kolem je cítit palčivý puch zkázy. Zoufalství. Smrti.

Slyším ho, jak se mu špatně dýchá. Nedokáže se nadechnout. Umírá.

Cítím tu pronikavou, zuřivou bolest, která se vám zavrtá tak hluboko do duše, že máte strach, že už jí nikdy neutečete. Ani ve smrti. Z té vzpomínky mě probírá můj vlastní křik. Jsem tak dezorientovaná, že ani nevím, jestli se ozývá z minulosti nebo ze současnosti.

Vzpamatuj se, Rylee! Hřbetem ruky si otírám slzy z tváří a vzpomínám na minulý rok, kdy jsem chodila na terapii, abych si klaustrofobii udržela co nejdál od těla. Soustředím se na skvrnu na zdi naproti mně, snažím se pravidelně dýchat a pomalu počítám. Snažím se od sebe odtlačit stěny, odehnat ty nesnesitelné vzpomínky.

Počítám do desíti, dávám se trochu dohromady, přesto se mě zoufalství nechce pustit. Vím, že Dane mě za chvíli určitě začne hledat. Říkala jsem mu, kam jdu, ale ani tohle vědomí nedokáže zadržet mou stupňující se paniku.

Nakonec podléhám prudké touze dostat se odsud pryč a začnu zase bušit pěstmi do dveří. Křičím. Křik občas prokládám nadávkami. Žadoním, aby mě někdo uslyšel a otevřel mi. Aby mě zase někdo zachránil.

V tomhle šíleném stavu mi vteřiny připadají jako minuty a minuty jako hodiny. Jako bych tady v tom neustále se zmenšujícím krcálku trčela už celou věčnost. Pomalu to vzdávám, ještě jednou zakřičím a pak se o dveře opřu předloktími. Pokládám si na ně hlavu a konečně dávám volný průtok té záplavě. Hlasitě vzlykám, až to se mnou lomcuje.

A najednou mám pocit, že padám.

Padám a narážím do pevného těla jakéhosi muže, který se přede mnou zjevil. Chytám se svalnatého trupu, zatímco moje nohy zůstávají nemotorně zkroucené pode mnou. Ten muž mě instinktivně bere do náruče, chytá mě, drží a tlumí můj pád.

Zvedám k němu zrak, letmo si všimnu houštiny jeho rozcuchaných tmavých vlasů, opálené pokožky, sotva patrného strniště na bradě…, a pak mu pohlédnu do očí. Jako by mezi námi — je to téměř hmatatelná energie — přeskočila elektrická jiskra, když pohlédnu do těch odměřených, průsvitně zelených duhovek. Probleskne jimi překvapení, ale ta fascinace a vzrušení, s nimiž si mě prohlíží, mě znepokojuje, i když mé tělo na ně zareagovalo úplně jinak. Jediný obyčejný pohled ve mně probouzí potřebu a touhu, na jejichž existenci už jsem dávno zapomněla.

Jak to, že kvůli člověku, kterého vůbec neznám, dokážu okamžitě pustit z hlavy tu paniku a zoufalství, ve kterých jsem se topila jen před pouhou chvilkou?

Dělám chybu a od těch očí se odpoutávám, abych si prohlédla jeho ústa. Plné, krásně tvarované rty má jemně našpulené, jak mě soustředěně pozoruje, a pak je pomaličku roztahuje do trochu nesouměrného, rošťáckého úsměvu.

Jak já tu pusu chci! A úplně všude a najednou. Co to, sakra, říkám? Na toho nemám ani omylem, to je úplně jiná kategorie. Úplně jiná planeta.

Znovu se mu zadívám do očí. Teď už mě sleduje pobaveně, jako by věděl, na co myslím. Cítím, jak se pomalu začínám červenat ze sílících rozpaků z celé té nepříjemné situace i ze svých neslušných myšlenek. Tisknu jeho svalnaté bicepsy o něco pevněji, skláním hlavu, abych unikla jeho hodnotícímu pohledu, a snažím se vzchopit. Chci se postavit, ale nohy mám jako gumové, a tak se o něj opírám ještě víc, rovnováhu narušenou mou nezkušeností s tak vysokými podpatky. Pak od něj náhle odskočím, protože se mu nechtíc prsy otřu o jeho pevný hrudník a moje nervová zakončení jako by se zničehonic ocitla v plamenech. Hluboko v břiše mi vybuchují maličké exploze touhy.

„Pardon… Omlouvám se.“ Zvedám před sebe omluvně dlaně. Když ho před sebou vidím v celé jeho kráse, připadá mi ještě víc okouzlující. Nedokonale dokonalý a sexy tak, že se to nedá vydržet, s tím svým samolibým úsměvem prozrazujícím jistou aroganci. Jako by měl na čele napsáno, že přináší samé trable.

Vidí, jak si ho prohlížím, a povytáhne obočí. „Vůbec nic se nestalo,“ odpoví příjemným, jemně chraplavým hlasem, který ve mně vyvolává myšlenky na revoltu a sex. „Mně padají ženy k nohám běžně.“

Trhnu sebou. Doufám, že si dělá legraci, ale z jeho tajemného výrazu nejde vyčíst vůbec nic. Pobaveně mě sleduje, co udělám. Usmívá se pořád víc, až je mu jasně vidět důlek na jedné straně té výrazné čelisti.

I když jsem od něj o krok odstoupila, jsem k němu ještě blíž. Příliš blízko na to, abych se vzpamatovala, ale dost blízko na to, abych na tváři cítila jeho dech. Abych cítila tu čistou vůni mýdla smíchanou s jemnou, zemitou kolínskou.

„Díky. Děkuju,“ řeknu udýchaně. Upřeně mě pozoruje a v zaťaté čelisti mu pulzuje sval. Proč mě ten chlap tak znervózňuje? Proč mám pocit, že bych mu to měla všechno vysvětlit? „Ty… ty dveře se mi zabouchly. Zasekly se. Zpanikařila jsem…“

„Jste v pořádku? Slečno…?“

Než stihnu odpovědět, položí mi dlaň na zátylek, přitahuje si mě k sobě a pevně drží. Pak mi volnou rukou přejede po holé paži, snad proto, aby se přesvědčil, že nejsem zraněná. Jako by mi do kůže ze špiček jeho prstů přecházel proud jisker. Vnímám, jak se jeho smyslné rty přibližují k těm mým takřka na dotek. Pootevírám ústa a zadržuji dech, když mi rukou pomalu přejíždí po krku a pak mě klouby prstů jemně pohladí po tváři.

Nemám čas vnímat, jak se mé rozpaky mísí s nezdolnou touhou, která mě zaplavuje, když ho slyším zašeptat, „Kašlu na to,“ pouhých pár vteřin předtím, než se dotkne svými ústy těch mých. Překvapeně zalapám po dechu, on ale ten zvuk svými ústy pohltí a jazykem mi pomaličku přejíždí po rtech a zlehka ho mezi ně zasunuje.

S rukama opřenýma o jeho hrudník se ho snažím odtlačit, vzpírám se tomu nezvanému polibku od muže, kterého neznám. Snažím se dělat to, co je správné. Snažím se svému tělu upřít to, po čem touží. Po tom vykašlat se na zábrany a oddat se té chvíli.

Ve vnitřním souboji chtíče a obezřetnosti nakonec vítězí zdravý rozum a mně se daří ho od sebe trochu odtlačit. Jeho rty se odlepují od mých, ztěžka si vzájemně dýcháme do obličeje. Nespouští ze mě oči, divoké chtíčem. Nedokážu si nevšímat toho, jak mi kdesi v břiše začíná klíčit touha. Halasné protesty v mé mysli mi utichají na rtech, jak se poddávám představě, že ten polibek chci. Že chci cítit to, co tak postrádám — co jsem si tak dlouho vědomě upírala. Chci být lehkomyslná a chci „ten polibek“ — ten, o kterém se píše v knihách, na němž je založena láska a se kterým se vytrácí počestnost.

„Tak už se rozhodni, zlato,“ poručí mi. „Chlap se moc dlouho ovládat nedokáže.“

Tohle varování, ta šílená představa, že se takový chlap může kvůli mně, obyčejné holce, přestat ovládat, mě mate a vyvádí z míry tak, že své „ne“ nedokážu vyslovit. Využívá mého mlčení a s nestydatým úsměvem mi znovu pěvně sevře šíji. Než se stihnu znovu nadechnout, líbá mě. Prozkoumává. Testuje. Vyžaduje.

Odpor je marný, kapitulace přichází po pár vteřinách. Instinktivně mu dlaněmi přejíždím přes neoholené tváře a krk a prsty mu zajíždím do vlasů, co se mu kroutí vzadu na krku nad límečkem. Slabounce zasténá, čímž mi dodává sebedůvěru, a s pootevřenou pusou mě nechává pohrávat si s ním. Naše jazyky krouží kolem sebe v důvěrném tanci. Pomalý, svůdný balet za doprovodu hlubokých vzdechů a tichého sténání.

Chutná po whisky. Z jeho sebevědomí vyzařuje vzpoura. Jeho tělo ve mně vyvolává salvy neovladatelného chtíče. Opojná kombinace Dona Juana a slušné holky nevěstí nic dobrého. Jeho naléhavost a zkušenosti dávají tušit, co přijde. Hlavou mi probleskují obrazy prohnutých zad, chodidel na špičkách a pomačkaných prostěradel. Vsadím se, že při sexu je stejně dominantní jako při líbání.

I když jsem se mu podvolila, vím, že bych neměla. Slyším, jak mi svědomí přikazuje, abych toho nechala. Že já přece takové věci nedělám. Že já přece taková nejsem. Že s každým dotekem zrazuji Maxe.

Ale ona je to taková krása! Veškerou svou racionalitu pohřbívám pod stále sílícím přívalem touhy, který se valí každým mým nervem. Každým mým nádechem a výdechem.

Prsty mě hladí po šíji, zatímco druhou rukou mi pomalu sjíždí po boku a svými doteky mě rozpaluje k nesnesení. Na kříži se zastaví, roztáhne prsty a přitiskne si mě k sobě. Jako by si na mě právě dělal nárok. Cítím na břiše jeho erekci, vysílá mi elektrický náboj do klína, vlhnoucího potřebou a touhou. Stehnem se mi pomalu přesouvá mezi nohy a tlakem zesiluje intenzivní bolest rozkoše. Ještě víc se k němu tisknu a tlumeně sténám. Chci víc.

Topím se v něm, a přesto se nesnažím vyplavat na hladinu, i když se už nutně potřebuju nadechnout.

Zlehka mi okusuje spodní ret a začíná mi mačkat zadek. Rozkoš se mi rozlévá po celém těle. Zatínám mu nehty do krku, nechci, aby přestával.

„Už to nevydržím, chci tě hned,“ říká chraplavým udýchaným hlasem mezi polibky, až se mi z toho zatínají všechny svaly od pasu dolů. Rukou, kterou mě drží za krkem, sjíždí po hrudním koši dolů a dopředu a pokládá mi ji na prso. Tlumeně vykřiknu, jak mi prsty přes hebkou látku šatů přejíždí po ztvrdlé bradavce.

Mé tělo je připraveno kývnout na jeho žádost, protože i já chci jeho. Chci ho na sobě cítit, jeho vlhkou kůži na své, chci cítit, jak se ve mně rytmicky pohybuje sem a tam.

S propletenými těly narážíme do zdi malého výklenku na chodbě. Tiskne mě na ni, sápeme se na sebe, osaháváme se a ochutnáváme jeden druhého. Rukou mi vklouzne pod šaty a nahmatává krajkový okraj punčochy.

„Panebože,“ zašeptá a jeho ruka se mi pomaličku přesouvá po vnější straně stehna k trojúhelníčku krajky, který slouží spíše jako ozdoba než kalhotky.

Cože? To slovo. Když mi to konečně dojde, ucuknu, jako bych dostala facku, a snažím se ho od sebe odstrčit. Přesně to slovo jsem slyšela tam v tom výklenku. Veškerá touha je pryč, jako by mě polili ledovou vodou. O co tady, sakra, jde? A co to vůbec dělám, takhle si to rozdávat s nějakým cizím chlapem? A hlavně proč zrovna teď, uprostřed jedné z nejdůležitějších událostí roku?

„Ne. Ne… Tohle nemůžu.“ Pomalu od něj couvám, s chvějící se rukou přes ústa, abych zakryla ty naběhlé rty. Upřeně mě sleduje, smaragdová barva potemnělá touhou. V očích se mu mihne vztek.

„Trochu pozdě, kočičko. Vypadá to, že můžeš docela dobře.“

Ta cynická poznámka mě rozzuří. Jsem dost chytrá na to, abych věděla, že jsem se právě stala jen dalším zářezem na pažbě pro dnešní večer. Ten jeho samolibý výraz ve mně vyvolává chuť mu jednu vrazit.

„Kdo si myslíš, že jsi? Takhle na mě šahat? Takhle mě zneužít?“ vyštěknu na něj. Vztekem se snažím přehlušit to ponížení. Nevím, jestli jsem víc naštvaná na sebe, že jsem se jím nechala tak ochotně ovládnout, nebo na něj, že využil toho, v jak šíleném jsem byla stavu. Anebo se stydím za to, že jsem podlehla jeho závratnému polibku a zkušeným prstům, i když ani nevím, jak se jmenuje?

Dál mě zlostně sleduje, oči zamračené. „Ale nepovídej!“ vysmívá se mi, s hlavou nakloněnou, a rukou si přejíždí přes ten svůj blahosklonný úšklebek. Slyším, jak mu dlaň drhne o vousy. „Na co si to hraješ? Nechtělas to právě tak stejně jako já? Nesesypala ses mi teď skoro v náručí?“ Posměšně se zasměje. „Nesnaž se sama sobě namluvit, slečno Upjatá, že se ti to nelíbilo. Že v tom nechceš pokračovat.“

O krok se ke mně přiblíží, v očích pobavení a cosi temnějšího. Natahuje ruku a přejíždí mi jí po bradě. I když ucuknu, žár z jeho doteku znovu rozpaluje touhu, která mi doutná v podbřišku. Potichu svému tělu nadávám, že mě takhle zrazuje. „Ujasněme si ale jednu věc,“ zavrčí na mě. „Nikdy si neberu nic bez dovolení. A oba dobře víme, kočičko, že jsi mi to dovolila.“ Ušklíbne se. „A ráda.“

Ucuknu bradou na stranu a říkám si, škoda že nejsem z těch, kteří vždycky dokáží pohotově reagovat. Bohužel nejsem. To, co jsem měla říct, mě vždycky napadne až po několika hodinách. A vím jistě, že to tak bude i tentokrát, protože mě nenapadá jediná věc, jak odpálkovat tohohle nafoukance, který má navíc, bohužel, úplnou pravdu. Během chvíle ze mě udělal rozdrážděnou hromádku nervů toužící jenom po tom, aby se jí znovu dotknul.

„S touhle přiblblou bezbranností si to zkoušej na svýho kluka, ten s tebou možná jedná v rukavičkách, jako s nějakou křehotinkou, aby se ti náhodou něco nepřihodilo…“ pokrčí rameny. „… ale přiznej si, kočičko, že to je nuda.“

„Můj kluk —“ koktám, „já nejsem žádná křehotinka!“

„Fakt ne?“ posmívá se mi a znovu mě bere za bradu, aby se mi podíval do očí. „Ale rozhodně se tak chováš.“

„Jdi do prdele!“ Znovu se mu vytrhnu.

„Ale, kdo se nám to tu vzteká?“ Tím svým afektovaným úsměvem mi fakt pije krev. „Já rád divošky, kočičko. Mám na tebe o to větší chuť.“

Kreténe! Právě mu hodlám říct něco o tom, co to je za hajzla. Že moc dobře vím, jak se s někým „seznamoval“ o kus dál na chodbě chvíli předtím, než to vyzkoušel na mě. Dívám se mu do očí a najednou mě napadá, že ho odněkud znám, ale tu myšlenku hned odháním. Jsem nervózní, to je celé.

Zrovna když se chystám promluvit, zaslechnu, jak na mě volá Dane. Otočím se a uvidím ho na konci chodby, jak se na mě zvláštně dívá, a zaplavuje mě úleva.

„Rylee? Potřebuju už ta čísla. Máš je?“

„Já musela ještě něco udělat,“ mumlám. Ohlížím se za sebe na pana Arogantního. „Už jdu. Já jen… počkej na mě, ano?“

Dane přikývne, zatímco já procházím otevřenými dveřmi do skladu a rychle co nejelegantněji sbírám rozsypaná čísla ze země a strkám je do tašky. Cestou ze skladu se vyhnu jeho pohledu a jdu k Daneovi. Potichu vydechuji úlevou, že se konečně ocitám na známé půdě, když ho za sebou slyším, jak říká: „Ještě jsme neskončili, Rylee.“

„To určitě, ty Eso,“ volám na něj přes rameno, spokojená s tím, jak dokonale na něj ten akronym sedí, a rychle odcházím chodbou, s rameny narovnanými a hlavou hrdě vztyčenou. Musím se co nejrychleji dostat k Daneovi, svému nejbližšímu důvěrníkovi a kamarádovi, kterého v práci mám. V jeho chlapecké tváři se zračí znepokojení, zatímco se do něj zavěšuji a táhnu ho zpátky na večírek. Jakmile vyjdeme dveřmi ze zákulisí, musím se zhluboka nadechnout, protože jsem do té chvíle nevědomky zadržovala dech, a opřu se o zeď.

„Co se ti, sakra, stalo, Rylee? Viděla ses, jak vypadáš?“ Prohlíží si mě odshora dolů. „To ti udělal ten Adonis?“

Ano, to mi udělal ten Adonis, chtěla bych se mu svěřit, ale z jakéhosi důvodu si to nechávám pro sebe. „Nesměj se tomu,“ říkám a opatrně ho pozoruji. „Zabouchly se mi dveře do skladu a já tam zůstala zavřená.“

Dívá se do stropu a snaží se potlačit smích. „To se může stát jenom tobě!“

Rozpustile ho šťouchnu pěstí do ramene. „Nech toho, to fakt není sranda. Zpanikařila jsem tam. Trpím klaustrofobií. A zhasla jsem si tam a znovu se mi vybavila ta nehoda.“ V očích se mu objeví starost. „Začala jsem hysterčit a on mě slyšel křičet a otevřel mi. To je všechno.“

„To je všechno?“ tázavě zvedne obočí, jako by mi nevěřil.

Přikývnu. „Jo. Na chvíli jsem fakt ztratila nervy.“ Hrozně mi vadí, že mu lžu, ale teď to tak bude nejlepší. Čím neústupnější budu, tím rychleji změní téma.

„Hm, tak to je škoda, protože to je fakt kus.“ Tomu se musím zasmát. Pak mě vezme kolem ramen, rychle obejme a říká: „Jdi se dát do pořádku. Dej si pauzu a pak se vrať, potřebujeme tě tam, musíš se bavit s hosty. Zhruba za půl hodiny začíná ta aukce.“

***

Dívám se na sebe do zrcadla na dámských záchodech. Dane má pravdu. Vypadám příšerně. Účes i líčení, se kterými mi pomáhala moje spolubydlící Haddie, jsou zničené. Papírovým ručníkem se snažím napravit alespoň ty největší škody na líčení. Kvůli slzám mi teď ametystové oči lemuje červená a rozhodně se nedivím, že už nemám rtěnkou dokonale vykreslené rty. Ze spony mi vypadaly prameny mých kaštanově hnědých vlasů a šev na šatech mám celý nakřivo.

Zpoza zdi jsou slyšet tlumené basy hudby. Vytváří pozadí pro stovky hlasů — všichni jsou to potenciální dárci. Zhluboka se nadechnu a na okamžik se opřu o umyvadlo.

Je mi jasné, proč Dane pochyboval o mé verzi toho, co se mi přihodilo a že to s panem Arogantním nemělo nic společného. Vždyť vypadám, jako bych právě vylezla z roští!

Narovnám si šaty, abych měla rovně výstřih a aby mi v korzetu pořádně seděly mé velmi plné, řekněme, holky. Rukama si přejíždím po bocích, abych uhladila látku, která mi těsně obepíná křivky. Uvolněné prameny vlasů chci dostat zpátky do spony, ale pak si to rozmyslím. Už se stačily zvlnit do svého přirozeného tvaru a mně se ten zjemňující efekt, který dodávají celkovému dojmu, docela zamlouvá.

Sahám do kabelky, kterou mi přinesl Dane, a upravuji si make-up. Na přirozeně husté řasy nanáším ještě trochu řasenky a opravuji rozmazané linky na horních víčcích. Oči už vypadají lépe. Ne skvěle, ale lépe. Špulím pusu a rtěnkou si obtahuji výrazně vykrojené srdíčko horního rtu, pak rty přitisknu k sobě a zbytek rtěnky odsaju ubrouskem.

Není to sice taková sláva jako od Haddie, ale ujde to. Jsem připravena se vrhnout do víru zábavy.

Kapitola 2

Celebrity, slavní vymetači večírků z bohatých rodin a filantropové, kteří tvoří většinu hostů dnešní akce, se zajímají hlavně o šperky, probírají značkové šaty a slavné známé. Tento večer je vyvrcholením mého celoročního úsilí — dneska se bude konat charitativní dražba, jejímž účelem je získat peníze na novou budovu.

A já se tu rozhodně necítím příjemně.

Dane na mě nenápadně koulí očima z opačného konce sálu; dobře ví, že bych radši byla v baráku s klukama, v džínách a s vlasy staženými do culíku. Kývnu na něj, vyloudím ze sebe mdlý úsměv a usrknu si šampaňského.

Pořád se nemůžu vzpamatovat z toho, co jsem to vlastně v zákulisí udělala a že jsem nebyla první, na koho to pan Arogantní dneska večer zkusil. Žasnu nad svým netypickým chováním a zároveň jsem zmatená z toho, proč si připadám tak ublíženě. Samozřejmě si nemyslím, že chlapovi, který si to chce jen s někým narychlo rozdat, jde o cokoli jiného než o to, nechat si pomasírovat už tak přebujelé ego.

„Tady jsi, Rylee,“ přerušuje mou myšlenku něčí hlas.

Otáčím se ke svému šéfovi — skoro dvoumetrové hoře masa a kostí s tím nejlaskavějším srdcem na světě. Je jako obrovský obživlý plyšový medvěd.

„Teddy,“ říkám mu láskyplně a pokládám mu hlavu na paži, kterou mě chytil kolem ramen. „Vypadá to dobře, co říkáš?“

„Děkuju, že jsi tomu věnovala tolik práce. Slyšel jsem, že se šeky jenom hrnou.“ Koutky se mu roztahují do úsměvu a potutelně na mě mrkne. „A to ještě ani nezačala aukce.“

„To, že umím sehnat peníze, ještě neznamená, že s tím souhlasím,“ přiznávám neochotně a snažím se u toho neznít jako nějaká puritánka. Tuhle debatu jsme během posledních pár měsíců vedli bezpočtukrát. I když je to kvůli charitě, nechápu, jak se můžou ženy nechat prodat za nejvyšší nabídku. Nemůžu si pomoct, ale jsem si jistá, že ten, kdo je vydraží, toho po nich vzhledem k vyvolávací ceně patnáct tisíc dolarů bude chtít víc než jen jedno rande.

„Ale my přece neprovozujeme žádný bordel, Rylee,“ napomíná mě Teddy. Přes mé pravé rameno se dívá na jednoho hosta. „Tamhle je někdo, s kým tě chci seznámit. Tenhle projekt pro něj hodně znamená. Je to syn jednoho z našich předsedů, který —“ odmlčí se, protože ten, o kom mluví, se k nám blíží. „Donavane! Rád tě vidím,“ zdraví ho srdečně a podává mu za mými zády ruku.

Otočím se, abych se s ním seznámila, ale místo toho se moje oči setkávají s pobaveným pohledem pana Arogantního.

A sakra! Jak je možné, že i když mi je šestadvacet, najednou se cítím jako puberťačka, jako nějaké nezkušené ucho? Za tu půlhodinu, co jsem ho neviděla, není o nic škaredější a vzrušuje mě úplně stejně jako na té chodbě. Jeho metr osmdesát a něco centimetrů je oblečeno do dokonale střiženého černého smokingu, ze kterého přímo křičí bohatství, a nechtěná touha po tom svalnatém těle, které se ukrývá pod sakem, mě nutí skousnout si spodní ret. A i když mě tak přitahuje, pořád soptím vzteky.

Znovu mě napadá, že je mi povědomý, že mi asi připomíná někoho, koho znám, ale šok z toho, že ho zase vidím, tu myšlenku zahání.

Afektovaně se na mě usměje, evidentně se dobře baví, a to jediné, na co dokážu myslet, jsou jeho rty na mých. Jak mi jeho prsty, ve kterých teď drží sklenici s pitím, přejížděly po holé kůži. Jak se ke mně tiskl celým tělem.

A jak se nezávazně seznamoval s nějakou jinou ženou chvíli předtím, než se rozhodl využít mě.

Nasadím falešný úsměv, s očima upřenýma na Donavana, zatímco nic netušící Teddy s ním mluví dál. „S někým bych tě chtěl seznámit. Je to hybná síla celého dnešního večera.“ Teddy se otáčí ke mně a pokládá mi ruku na bedra. „Rylee Thomasová, rád bych tě seznámil s — “

„My už se známe,“ říkám a přerušuji ho s úsměvem jako z cukrkandlu. Teddy se na mě překvapeně zadívá; neupřímnou mě nezná. „Ale díky za seznámení,“ pokračuji, pohledem se přesouvám na Donavana a podávám mu ruku, jako by to byl jen další potenciální dárce.

Teddy ode mě a od mého abnormálního chování odtrhne pohled a znovu se soustředí na pana Arogantního. „Bavíš se dobře?“

„Ohromně,“ říká na oko nadšeně a konečně mi pouští ruku. Musím se držet, abych si posměšně neodfrkla. Jak by se mohl nebavit? Arogantní hovado. Možná bych měla vyskočit na pódium a zeptat se přítomných dam, na kterou z nich už to dneska večer vyzkoušel.

„Stihl sis dát něco k jídlu? Rylee se podařilo přesvědčit jednoho z nejlepších šéfkuchařů v Hollywoodu, aby nám dneska večer poskytl své služby zadarmo,“ vysvětluje mu Teddy, jako vždycky dokonalý hostitel.

Donavan mě sleduje, vějířky vrásek kolem rozesmátých očí. „Už jsem něco ochutnal v zákulisí.“ Zhluboka se po té narážce nadechuji, zatímco on přesouvá pohled zpátky na Teddyho. „Bylo to poněkud nečekané, ale vynikající,“ říká skoro šeptem. „Děkuju.“

Slyším, že Teddyho někdo volá, a on si mě znovu zvědavě prohlíží, načež se omlouvá: „Promiňte, musím se chvíli věnovat ostatním.“ Otáčí se na Donavana. „Moc rád jsem tě zase viděl. Díky, žes přišel.“

Oba souhlasně přikyvujeme a pak Teddy odchází. Já se zamračeně otočím na podpatku, abych od něj už byla co nejdál. Nejradši bych si ho ze vzpomínek na dnešní večer úplně vymazala.

On mě ale okamžitě chytne za paži a přitahuje si mě k sobě tak prudce, až do něj narazím zadkem. Jako by mi tím vyrazil dech. Rozhlížím se kolem sebe a s potěšením zjišťuji, že jsou všichni ponořeni do svých rozhovorů, takže si nás nikdo nevšímá.

Cítím, jak se mi Donavan bradou otírá o rameno, když mi ústa přikládá k uchu.

„Proč jste naštvaná, slečno Thomasová?“ V hlase má jakýsi jízlivý chlad, který dává tušit, že s někým, jako je on, není radno si zahrávat. „Je to proto, že nedokážeš tu intelektuálku v sobě nechat jít a přiznat si, že navzdory tomu, co ti říká hlava, tvoje tělo touží po tom rebelovi z chudé čtvrti?“ Blahosklonně mi potichu šeptá do ucha: „Anebo už jsi tak studená, že sama sobě nikdy nedáváš to, co chceš? Co potřebuješ? Co cítíš?“

Naštvaně se mu pokouším vytrhnout. Marně. Povídejte mi něco o vlkovi v rouše beránčím. Ztuhnu, když kolem nás prochází nějaký pár a zaujatě si nás prohlíží. Ti dva nevědí, co si o nás mají myslet. Donavan mi paži pustí a místo toho mě po ní začne hladit, jako bychom patřili k sobě. A navzdory mému vzteku, nebo snad kvůli němu, ve mně ty doteky spouští ohňostroj pocitů. Naskakuje mi husí kůže.

Znovu cítím na tváři jeho dech. „Strašně mě to vzrušuje, Rylee, sledovat tě, jak reaguješ, když se tě dotýkám. Úplně mě tím opíjíš,“ šeptá mi do ucha, zatímco mi prstem přejíždí přes odhalené rameno. „Sama víš, že chceš, abych přišel na to, proč mě tvoje tělo tak chce. Myslíš, že nevidím, jak mě svlíkáš očima? Že se mi nelíbí, jak mi to děláš pusou?“

Zalapám po dechu, když mi položí ruku na břicho a tiskne si mě zády na sebe, abych na vlastní kůži pocítila důkaz jeho vzrušení.

Jsem na něj strašně naštvaná, ale je to opojný pocit, vědět, že tohle dokážu vyvolat v takovém muži. Na druhou stranu takhle asi reaguje na spoustu žen, které se mu, o čemž vůbec nepochybuju, vrhají samy k nohám.

„Máš štěstí, že tě neodtáhnu zpátky do toho skladu, kde jsem tě našel, a nevezmu si to, cos mi nabídla. Že tě nepřinutím křičet moje jméno.“ Zlehka mi okusuje ucho a já se musím držet, abych nezačala hlasitě vzdychat slastí. „Že tě neopíchám, abych tě mohl pustit z hlavy a jít zase o dům dál,“ dokončuje to, co chtěl říct.

Ještě nikdy se mnou nikdo takhle nemluvil — nikdy by mě nenapadlo, že to někomu dovolím — ale to, co říkal, s jakou intenzitou to říkal, mě kupodivu vzrušuje.

Jsem naštvaná na své tělo, že tak nečekaně reaguje na toho náfuku. Ten zjevně dobře ví, co s tělem ženy dokáže udělat, bohužel jsem tou ženou právě teď já.

Pomalu se otáčím a dívám se na něj s přimhouřenýma očima. Hlasem jako led mu říkám: „Dost si troufáš, Eso. Předpokládám, že se řídíš heslem opíchat a odejít, nebo se snad pletu?“ Překvapeně na mě vyvalí oči, tohle asi nečekal. Anebo ho jenom zarazilo, že jsem ho tak rychle prokoukla. Nepřestávám se na něj dívat, i když se už málem klepu zlostí. „Na kolik ženských už jsi to dneska večer zkoušel, co?“ Znechuceně svraštím obočí, ale mám pocit, že se mu ve tváři mihnul záblesk viny. „Co je? Ty nevíš, že jsem tě viděla s tvým prvním úlovkem v zákulisí v tom výklenku?“ Donavan překvapeně zamrká a já si dál vychutnávám ten jeho výraz. „Převezla tě v tvojí vlastní hře, Eso, a nedala ti? A ty si teď chceš mermomocí dokázat, jakej jsi chlap, protože jsi jí to nemohl udělat? Takže ses rozhodl zneužít hysterickou holku zavřenou ve skladu? Opravdu, na kolik ženských už jsi ty svoje naučený řečičky dneska zkoušel? Kolik sis jich už zkusil označkovat?“

„Žárlíš, kočičko?“ S arogantním úšklebkem povytáhne obočí. „Klidně můžeme dokončit to, co jsme začali, a můžeš si mě označkovat, jak ti jen bude libo.“

Zlehka mu položím ruku na hrudník a odtlačím ho od sebe. Jak ráda bych mu z obličeje ten jeho samolibý výraz sundala. To by byla teprve značka. „Promiň, ale já svůj čas s takovým misogynním ubožákem plýtvat nehodlám. Najdi si nějakou jinou —“

„Važ slova, Rylee,“ varuje mě. Sevře mi zápěstí a vypadá stejně nebezpečně, jako zní. „Já se urážet nenechám.“

Snažím se mu vytrhnout, on mě ale nechce pustit. Kdyby nás někdo sledoval, vypadalo by to, jako bych mu s láskou právě položila ruku na prsa. Ostatní ale tu sílu jeho stisku necítí.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Kapitola 1

Kapitola 2