Mým rodičům k jejich padesátému výročí.

A Asherovi, Aryi a Tonye –

mému osmému, devátému a desátému divu světa.

Copyright © Ben Mezrich, 2014

Translation © Dana Šimonová, 2015

First published as SEVEN WONDERS.

ISBN 978-80-7252-575-1

PODĚKOVÁNÍ

Zaprvé a nejvíce děkuji Brettu Ratnerovi a Beau Flynnovi, že mě nasměrovali na tuto podivuhodnou cestu. Skutečně to byla ta nejlepší zkušenost celé mé spisovatelské kariéry. Hodně také dlužím své senzační redaktorce Jennifer Kasiusové a všem obdivuhodným lidem v nakladatelstvích Pereus, Running Press a RatPac. Zvláštní dík patří Chrisi Navratilovi a Allison Devlinové, stejně jako Stevu Asbellovi z 20th Century Fox. Za povzbuzení a humorné i inteligentní poznámky děkuji také Johnu Chengovi a Wendy Jacobsonové. Velice jsem vděčný i pečlivému a kreativnímu dr. Danielu Friedmanovi, mému expertovi na spoustu věcí, které zde nebudu zbytečně vyjmenovávat, a Gregovi Selkoemu za tančící medvědy. Nesmírně jsem vděčný také Ericu Simonoffovi a Mattu Snyderovi, nejlepším agentům v této oblasti podnikání.

A co je nejdůležitější: Děkuji Tonye, své úžasné tajné zbrani. A Asherovi, Aryi, Bugsy a mým rodičům – kvůli vám to má všechno smysl.

KAPITOLA 1

Byly tři hodiny ráno.

Už pět dní panovala nad Novou Anglií silná vlna veder. Stromy lemující Mass Ave se skláněly horkem a plakaly, opuštěné chodníky se blýskaly na slunci a nad měkkým černým asfaltem se tvořily obláčky páry rozpouštějící se pomalu v hustém, vlhkém vzduchu.

Skoro co by kamenem dohodil přes řeku Charles, která oddělovala město Boston a zvlášť jeho čtvrť Back Bay od americké Cambridge, pod známou, dvě stě padesát metrů dlouhou Nekonečnou chodbou rozdělující kampus Massachusettského technologického institutu, který všichni zkracovali na MIT, ve čtvrtém podzemním podlaží počítačové laboratoře, zajištěné podtlakovou vzduchotechnikou, kam jste museli sejít dvě patra schodů a poté sjet střeženým výtahem, se svět Jeremyho Gradyho právě převrátil vzhůru nohama.

Nemožné.

Jeremy zacouval od ploché obrazovky počítače stojící na skleněné desce stolu a téměř převrátil anatomicky tvarované kožené křeslo. Jeho gumová kolečka zaskřípěla na vinylové podlaze, on však vůbec neodtrhl zrak od obrazovky, ani nemrkal, přestože jasně barevné pixely ho nepřestávaly v temné, jeskyni připomínající laboratoři bolestivě bodat do očí.

To musí být omyl.

Když si sundával silné brýle s plastovými obroučkami a doufal, že rozmazaný pohled by mohl změnit obrázek před ním v něco, co by dávalo smysl, prsty se mu třásly. Ale žádná oční vada nemohla změnit proudy světla linoucí se z obrazovky. Uvažoval o tom, že by ten program spustil znovu. Ale zkoušel to už dvakrát a věděl, že výsledek by byl i potřetí stejný.

Není to nějaký vir? Problém s kódem?

Jeremy si znovu nasadil brýle a zhluboka vydechl. Zvuk jeho dechu zápasil s neustálým hučením výkonné ventilace v laboratoři. Jeremy si ten kód napsal sám a už ho prošel v posledních dvou dnech aspoň desetkrát. Nemá v počítači žádný vir. Není to žádný omyl. Obraz na displeji, i když se to zdá nemožné, je tak pravdivý a jistý jako matematika sama. Koneckonců ten program skutečně byl složitou matematickou rovnicí. Čísla se přeměnila v pixely. A čísla nelžou. Čísla byla bezpečná, jistá a pravdivá.

V osmadvaceti letech Jeremy na číslech vybudoval celý svůj život. Ne že by měl na vybranou, byl prostě tak uzpůsobený. Různí psychiatři, které s ním matka během let navštívila, se to snažili zaobalit do nejjemnějších termínů: zvláštní dítě se zvláštním druhem myšlení. Úzkostlivé, společensky plaché a uzavřené, nepřirozeně posedlé matematickými vzorci a tak pohlcené vlastními potřebami, že i ty nejobyčejnější věci v životě mu připadaly jako ohromné utrpení. Nákup potravin, návštěva parku plného lidí, pozvání na oslavu narozenin – od útlého věku se Jeremy při představě podobných věcí stočil ve své ložnici do klubíčka, třásl se a plakal.

V Jeremyho minulosti neexistoval žádný určitý moment, kdy by si uvědomil, že jeho špatné naprogramování je z určitého pohledu výhoda, podobně jako invalidita. Stěží si všiml, když mu učitelé matematiky na střední škole přestali dávat úkoly, protože byl natolik vepředu před třídou, že už ho neměli co naučit. Necítil se odstavený, když jeho dvojče Jack – jeho pravý opak, extrovert hledající vzrušení a hvězda v každém sportu, který začal dělat – se vydal na ples posledního ročníku sám, protože Jeremy měl moc práce s dokončením vlastního počítače, který si vyrobil ve sklepě z vyhozených součástek.

Ale časem se věci přece jen změnily. Když teď byl už sedm let v doktorském programu aplikované matematiky a počítačové vědy na MIT, jeho sklony se projevily jako něco víc než jen nepřístojné jednání. Byl jediný doktorand v této prestižní mece matematiky a přírodních věd, který se stravoval ve svém pokoji a přepečlivě si uložil příbory, když dojedl.

Domníval se, že byl také jediným programátorským nadšencem, který se na dva dny uzamkl v počítačové laboratoři, kde tvořil a kontroloval algoritmy a projížděl podprogramy, protože narazil na něco, co se mu nezdálo.

Aby však byl přesný, laboratoř 4. stupně bezpečnosti nebyla vlastně jeho. Ačkoli se v ní pohyboval posledních osmačtyřicet hodin, jedl nad nerezovým dřezem pod velkou tabulí, která zabírala většinu zadní stěny, spal na polním lehátku pod aluminiovými policemi, na nichž stály procesory, ležely spojovací kabely a přebytečné routery, neměl vlastně povolení používat tak drahé a citlivé zařízení, nota bene na projekt, který neměl nic společného s jeho doktorskou prací. Když zjistil, že nemá dostatek pracovní paměti ve svém vlastním počítači v pracovní kóji půl kampusu odtud a že kromě toho potřebuje satelitní údaje, věděl jako každý na univerzitě kam jít.

Bludiště podzemních laboratoří zastrčených pod Nekonečnou chodbou bylo jedním z nejhůře střežených univerzitních tajemství, zvlášť od té doby, kdy část peněz z ministerstva obrany, které měly sponzorovat špičkové laboratoře, byla určena k získání nových laboratorních techniků a inženýrů, což byli obvykle studenti, kteří se ozvali na nic neříkající inzerát ve Studentských novinách. A jeden z těch studentů, který měl tu smůlu, že byl určen jedním z Jeremyho bývalých profesorů, aby si přivydělal jako Jeremyho asistent, půjčil Jeremymu svou bezpečnostní kartu, takže se dostal přes strážce hlídajícího výtahy, vedoucí dolů k tajným laboratořím. Jeden počítačový nadšenec v brýlích se podobal druhému a nikdo to tady nebral tak přísně jako v tajných laboratořích NASA. Muž z ochranky hlídající u schodů pracoval pro univerzitní policii, nikoli pro Pentagon. Vztahy MIT s ministerstvem obrany se datovaly daleko před 2. světovou válku, kdy byl v podobných „tajných“ studentských laboratořích vyvinut radar. V MIT byla práce na nové generaci obranných raketových systémů něco jako hraní v dechové kapele. Pohlíželo se na to jako na extra možnost přivydělat si trochu peněz.

Když Jeremy nevěřícně zíral na obří obrazovku, poslední věc, z níž by měl strach, bylo to, že by ho chytili v laboratoři bez řádného povolení. Podstatou univerzity plné introvertů byl fakt, že nikdo nevěděl, co dělá druhý.

Po pravdě řečeno, ve světle toho neuvěřitelného schématu na monitoru si Jeremy už nebyl jistý ani tím, jak by to vysvětlil sám sobě. Psychiatr Berman, na něhož spoléhal na střední škole i na přípravce, by nejspíš trval na tom, že Jeremy má další ze svých „epizod“ – kdy se zavrtával hlouběji a hlouběji do králičí nory své mysli a honil se za vzorci, které viděl pouze on sám. Dokonce i zcela normální lidský mozek je vystavěný na vášni pro různé vzorce. Bylo to součástí evolučního vývoje, biologického mechanismu přežití, který dovedl lidstvo na vrchol potravního řetězce. Bohužel v Jeremyho případě mohl i sebemenší náznak numerické asociace spustit devastující niterný koloběh – jako tehdy, když musel být násilím odveden z bostonského Muzea umění, protože na jednom Picassovi bylo trochu moc neobvyklých tahů štětcem.

Možná že ze začátku mohla být diagnóza doktora Bermana správná. Normální člověk by neproměnil původně hloupou hádku mezi bratry v časově tak náročné rozptýlení, jež zaměstnalo tolik počítačové paměti, že by mohla posloužit pro zahájení průměrné války. Byla to tak pošetilá a bizarní neshoda, že mimo hranice nefunkčního vztahu těchto dvojčat nedávala vůbec smysl. Proč vůbec bratr Jack cítil potřebu vracet se jednou za rok do Bostonu a upozorňovat tak na výročí matčiny smrti, bylo pro Jeremyho nepochopitelné. Oni dva měli tak málo společného, že bez nějaké hádky by si vůbec neměli co říct.

Tento spor byl zbytečný jako vždycky. Sotva Jack vystoupil z letadla, začal povídat o své poslední expedici, nějakém terénním výzkumu na místě archeologických vykopávek v Turecku. Pracoval jako antropolog na Princetonu, ale trávil víc času na různých letištích, o nichž Jeremy nikdy neslyšel, a vykládal vždycky o svých nejnovějších dobrodružstvích. Tentokrát byl zvlášť natěšený, protože místo, kde se prováděly vykopávky, bylo jedním ze starověkých sedmi divů světa: jednalo se o Artemidin chrám v Efesu. Jeremy si do té doby vůbec nevšiml, že existují dvojí divy světa: starověké a moderní. Když jen tak nadhodil, že starověké divy světa nemohly být tak působivé, protože pochyboval, že by někdo dokázal vyjmenovat aspoň tři, natož všech sedm, pobídl tím Jacka k přednášce o relativních přednostech obou seznamů, v níž pokračoval, dokud zase neodletěl zpátky do Turecka.

Samozřejmě že tím by to mohlo skončit. Ale hned jak se Jeremy vrátil do kampusu, začalo mu to v mysli vřít. V podvědomí už začal zkoušet různé matematické systémy, kterými by porovnal moderní a starověké architektonické divy. A aby získal nějakou představu o tom, co se snaží porovnávat, otevřel si na notebooku různé mapy obou sad divů světa. Nebyl si jistý, co ho přimělo hrát si s údaji o zeměpisné šířce a délce, nebo co hledal, když nechal prolínat obě mapy architektonických divů jednu do druhé. Sledoval geografické středy těchto architektonických divů, zkoušel převýšení a topografii – ale zcela jistě ho nic nemohlo připravit na to, co našel.

Vzorec.

Matematický, precizní a neuvěřitelný.

Nejdřív odmítl uvěřit tomu, co vidí. Lidská mysl si hledá různé vzorce, přímo si je žádá, a pokud nejdou nalézt v přírodě, často si je vymýšlí. Nutil se přistoupit k tomu logicky a prozkoumat to, co vidí, jako matematickou anomálii, kterou je třeba upravit. Když si uvědomil, že jeho vlastní zařízení mu na to nestačí, získal přístup ke všemu, co potřeboval, vniknutím do podzemní laboratoře. S sebou si vzal pouze věci na převlečení a svůj notebook, který umístil hned vedle laboratorního superpočítače. U svého notebooku měl flashku, visící z unikátního řetízku na klíče. Udělal si ho ze suvenýru, který mu už před lety přivezl bratr jako dárek. Jeremyho znalosti egyptologie byly dost kusé, a proto nevěděl jistě, jaké poselství by měl ten zlatý skarabeus představovat. Když v něm však ve strojařském oddělení vyřezal soustruhem otvor, sloužil mu jako perfektní kryt pro flash disk.

Teď už nebylo pochyb o tom, že Jeremy objevil něco, co opravdu stálo za zkopírování a uložení. Protože se podle výsledků na obrazovce utvrdil v tom, že nalezený vzorec není jen výplod jeho zvláštně fungující mysli, použil nyní satelitní údaje ke korekci zakřivení Země a ohromně obsáhlé dataprocesory k vytřídění jiných možností.

V jádru to byl stejný jednoduchý experiment, s nímž si začal hrát před dvěma dny: promítnutí mapy sedmi moderních divů světa na mapu sedmi starověkých divů. Nejdřív vytvořil mapu těch starověkých: Artemidin chrám v Efesu, socha Dia v Olympii, mauzoleum v Halikarnássu, Rhódský kolos, maják v Alexandrii, pyramidy a visuté zahrady Semiramidiny v Babylonu. O většině z nich si musel něco vyhledat a překvapilo ho, že kromě pyramid už se žádný další starověký div světa nedochoval. O jednom z nich – o visutých zahradách v Babylonu – nyní už nikdo nevěděl, kde se přesně nacházel, ba dokonce se ani nevědělo, jestli to nebyl jen mýtus. Poté, co přesně zakreslil jejich polohu, označil jejich zeměpisné středy a opravil je podle topografie a zakřivení Země. Pak vytvořil podobnou mapu nových divů světa: Krista Spasitele v Brazílii, Tádž Mahalu, Chichén Itzá, Machu Picchu, Kolosea, Petry a Velké čínské zdi – a spojil je dohromady, což zabralo mnohem větší vzdálenost, protože se nacházely téměř po celém světě a nikoli pouze v oblasti obklopující Středomoří. Poté, co vyřešil rozdíly v měřítku, vložil data do jediného vizuálního obrazu – a málem kvůli tomu spadl ze židle.

Většina z obou obrázků vypadala, že jsou spolu trojrozměrně zrcadlově souměrné a hodí se k sobě jako něčí levá a pravá ruka. Nebyly to však pouze zrcadlové obrazy – byly to dokonalé enanciomery. Šest starověkých divů světa odpovídalo šesti moderním divům a vytvářelo splétaný vzor, který nejvíc ze všeho připomínal dva spletené hady – v geometrické terminologii dvojitou šroubovici –, kde ocas jednoho končil Velkou čínskou zdí a ocas druhého starověkou sochou boha Dia v Olympii.

Jeremy věděl, že to, nač se dívá, je nesmysl. Podle Jackovy přednášky bylo původních sedm divů starověkého světa vybráno starořeckými historiky. Ale nových sedm divů světa bylo zvoleno lidovým hlasováním. Jediný způsob, jak by mohly novodobé divy světa vytvořit vzorec geograficky odpovídající sedmi starověkým divům, se mohl skrývat v manipulaci s internetovým hlasováním. Z nějakého důvodu někdo chtěl, aby byly vybrány tyto specifické stavby – památky, jež byly zbudovány na zrcadlově převrácených místech oproti divům starověkého světa.

Zatímco Jeremyho mysl nepřestávala hloubat nad touto podivností, všiml si, že ukazováčkem pravé ruky ve vzduchu obkresluje vzorec na obrazovce. Dvojitá spirála je opravdu krásný tvar. Ve skutečnosti to byla také snadno rozeznatelná forma DNA – chemický stavební blok veškerého života. Jako dvojitá šroubovice dodávala ještě větší váhu oné očividné nádheře. Když znovu obkresloval ten tvar a pohyboval se přes jasně nakreslené body, které označovaly střed každého divu, novověkého i starověkého, zjistil, že se soustředí na to, co tu není: na dva divy, které do toho vzorce nezapadaly. Na mapě starověkých divů to byly visuté zahrady Semiramidiny, což dávalo smysl, protože ty mohly být pouhým mýtem. Ale chybějící novodobý div – Kristus Spasitel, ta obdivuhodná socha ve stylu art deco, nacházející se v Rio de Janeiru, a nejnovější památka patřící mezi divy světa – proč ten neodpovídal vzorci?

Jeremy se znovu naklonil nad stůl. Tentokrát se obrátil k notebooku. Ťukal do klávesnice oběma rukama a rychle hledal satelitní snímek Krista Spasitele. Znovu přitom procházel topografickou mapu i souřadnice, které používal k vypočtení geografického středu tohoto divu. Jak mu čísla naskakovala na obrazovku, zarazil se s prsty ztuhlými nad klávesnicí.

Neudivilo ho, že si toho předtím nevšiml. Bylo to tak malé, že to vypadalo jen jako nějaký kaz na fotografii. Ale když se na to podíval na obrazovce velkého počítače, vypadalo to velice zajímavě. Něco na tom divu světa bylo zvláštního – nějaká nesourodost v jeho topografii. Něco, co by vůbec nebylo viditelné bez dokonalého satelitního vybavení. Takovou věc by jeho bratr určitě chtěl prozkoumat osobně. Další dobrodružství, do něhož by skočil po hlavě a projel kvůli tomu půlku světa. Jeremymu by ke spokojenosti úplně stačilo, kdyby to mohl prostudovat bezpečně pomocí elektronických paketů s informacemi ve sklepní laboratoři pět tisíc mil daleko od skutečného divu.

Rychle uložil informace na flashku připojenou k notebooku. Potom se pohledem vrátil k větší obrazovce – k dvojici hadů tvořících dvojitou šroubovici. Pomyslel na to, co by s tím udělal Jack. Ušklíbl se, když si představil, jak bratr někde v Turecku překopává hlínu a nejspíš hledá pár ošoupaných mincí nebo rozpadající se kosti – zatímco Jeremy, zavřený v podzemní laboratoři, právě učinil životně důležitý objev. Zatraceně, možná že se jedná o objev, který se povede jednomu z tisíců vědců.

Vysunul flashku z notebooku. Zlatý skarabeus na řetízku připojeném k flashce přitom zacinkal. Jeremy flashku zasunul do USB otvoru po straně velké ploché obrazovky. Tři kliknutí myši na skleněné desce stolu a datové pakety už putovaly z počítačového systému bezpečnostní laboratoře na flash disk. Jak Jeremy čekal, až se nahrávání dokončí, vrátil se k dvojité šroubovici zářící a problikávající filtrovaným vzduchem. Byl tak zaujatý jasně barevnými pixely, že si nevšiml postavy, která se k němu blížila – dokud se její stín neobjevil na obrazovce.

Jeremy se otočil právě včas, aby zahlédl prudký pohyb – něco zoubkovaného a dlouhého prořízlo vzduch přímo před ním. Ozval se ošklivý zvuk, jako by řeznický nůž projel kusem syrového masa. Jeremy shlédl dolů a rozevřel údivem oči.

Z prostředku hrudi mu trčelo něco dlouhého a neuvěřitelně bílého.

Jeremy padl dozadu na skleněnou desku stolu a strhl tím pohybem notebook na zem. Stojící postava se sklonila až k němu. Jeremy pomalu klouzal na podlahu. Když se koleny dotkl vinylové podlahy, uvědomil si, že má něco v dlani. Flashku spojenou řetízkem s přívěskem skarabea. Musel ji vytrhnout z počítače, když padal dolů. Netušil, jestli byl přenos dat úspěšně dokončen, ale na tom nyní nezáleželo, protože přes počáteční šok se k němu začínala probíjet bolest. V prudkých vlnách svírajících mu vnitřnosti se šířila z té věci trčící mu z hrudi. Nejhorší na tom bylo, že nemohl dýchat.

Jak se jeho tělo sesulo dopředu, použil poslední zbytek sil k tomu, aby zasunul flashku hluboko do dutého skarabea a skryl ji tak v klíčence. O vteřinu později uhodil bradou o podlahu, oči se mu protočily a všechno, co zbylo v jeho zhasínajících sítnicích, byl odlesk páru zářivých hadů splétajících se v moři temnoty.

KAPITOLA 2

Dobrá, Jacku. Tohle není úplně nejhloupější věc, kterou jsi kdy dělal…

Jack Grady sklouzl rukou v rukavici po vysoce tažném kovovém lanku a kontroloval připojení kovových svorek k závěsnému popruhu. Druhou ruku měl nataženou před sebou a pohyboval zápěstím dopředu a dozadu, aby zklidnil tělo kymácející se ve vzduchu.

Zatraceně, ale určitě by se dostala mezi prvních pět…

Snažil se nekoukat přímo dolů, kde se mu kožené pracovní boty klátily nad hustou, černočernou tmou. A stejně tak se snažil nemyslet na to, že to jediné, co stojí mezi ním a pádem, který by skončil jistou smrtí, je tohle kovové lanko zdánlivě tenké jako nit.

„Jak se tam dole cítíte, doktore?“

Reproduktor v Jackově sklolaminátové helmě měl velikost oka panenky, ale přesto mu ten hlas v uších zněl jako výstřel z pušky zesílený kamennými stěnami jámy. Jack se pokoušel udržet tělo v klidu, protože při sebemenším pohybu se začínal znovu točit a žlutý kužel světla z čelovky tancoval kolem něj v kruhu a osvětloval kámen, který ho obklopoval.

„Jako návnada na háčku, hochu,“ odpověděl.

Na druhé straně mluvítka se ozval smích. Poté sebou kovové lanko trochu cuklo a Jack pomalu po centimetrech klesal do neprostupné černé tmy.

Snažil se při tom dýchat normálně. Všiml si, že od chvíle, kdy na lanku přejel značku třiceti metrů, se vzduch znatelně ochladil. Uvědomoval si zároveň i to, že cítí jakýsi nový zatuchlý pach, pocházející možná z nějakého druhu mikroskopické vegetace nebo z bakterií žijících v dutinách a prasklinách zdánlivě jednolité skalní stěny. Nic většího pravděpodobně tak hluboko nežilo, ačkoli se zdálo, že samotná jáma vznikla bez zásahu člověka. Podle Jackova odhadu se jednalo o důsledek pádu meteoritu, jak se také ústně tradovalo. Podle geologického datování sem spadl přibližně před třinácti tisíci lety.

Už bylo načase, aby tomu někdo zkontroloval pneumatiky a podíval se na olej…

Jack ještě asi deset minut pomalu klesal dolů a stále se při tom téměř neslyšně otáčel dokola, než si sáhl po straně na helmu a zapnul mikrofon.

„Hej, zastav to. Chci udělat ‚test rozplácnutí‘.“

Lano se zastavilo. Byl už dobrých pětačtyřicet metrů hluboko, a přesto ta jáma vypadala stále stejně, jako když se k ní poprvé prokopali a pohlédli seshora do její temnoty.

Opravdu nebylo vůbec snadné se k tomuto okamžiku dopracovat. Nejprve letěl letadlem z Bostonu, v Istanbulu přesedl na jiné letadlo do Izmiru, potom na autobus do blízké vesnice Selčuk, kde se potkal se svými dvěma asistenty, a s nimi odjel v noci na kole ke zříceninám starořeckého Efesu.

Andy, který byl z nich hovornější, bručel po celou cestu, že měli počkat, až se rozední, že si připadá jako nějaký vykrádač hrobů, když se plíží ve dvě hodiny ráno na archeologické naleziště. Dasha šlapala potichu a snažila se držet přímo za Jackem, zvlášť když se proplétali mezi klenutými starořeckými zříceninami a kolem dórských sloupů. Jack se po cestě ani nenamáhal odpovídat na Andyho kňourání. Andy Chen byl jeden z nejchytřejších studentů, s nímž se kdy setkal, a nejlepší asistent, kterého kdy Jack zlákal ke spolupráci. V šestnácti letech maturoval jako premiant na Princetonu a dokončil Fulbrightův program na Oxfordu, než se rozhodl přihlásit na antropologii. Hned poté se stal pro Jacka nepostradatelným asistentem při každé přednášce, kterou Jack od té doby měl. A přestože Andymu bylo nyní něco přes dvacet, Jack na něj vždycky myslel jako na zázračné děcko, kterým kdysi byl – jako na malého génia s kousavým smyslem pro humor, jenž byl rovným dílem iritující i okouzlující.

V té chvíli si byl Jack jistý, že Andy vrčí spíš kvůli Dashe než kvůli němu. Jeho druhá asistentka prokázala v posledním půlroce, že má dostatek vlastního rozumu. Přišla z Harvardu, kde promovala ze tří předmětů – z biologie, antropologie a počítačů – o rok dřív, než musela, aby mohla poslední rok trávit cestováním po Africe a vytvářením jednoduchých počítačů pro třídy, kde si děti nemohly dovolit učebnice. Byla však až překvapivě prudérní a snadno ji rozčílily Andyho šaškárny.

Andy přitom věděl velice dobře, proč nemohou čekat až do rána. Zdaleka se nejednalo pouze o ubíjející vedro, které se ve dne válí nad močály kolem vykopávek Artemidina chrámu, nacházejících se nyní padesát metrů před nimi. Pravdou bylo, že Jack a jeho asistenti tu byli vetřelci. To, že dostali od tureckého Památkového úřadu povolení na noční průzkum vykopávek, bylo samo o sobě dokladem Jackovy přesvědčivosti i prestiže jeho fakulty. Tohle byly archeologické vykopávky. Antropolog a jeho geniální asistenti by se neměli k tomu místu přiblížit víc jak na sto metrů.

Samozřejmě že kdyby se Památkový úřad nebo tým Britského muzea, který tu prováděl vykopávky, dozvěděly, po čem Jack ve skutečnosti jde, mohl skončit v tureckém vězení, místo aby se spouštěl do prastaré propasti.

„Zapaluji osvětlení za tři, dva, jedna, teď,“ počítal Jack, když vytáhl z našité kapsy na svém postroji jednu světlici.

Zatáhl za provázek na jednom konci světlice a hodil jasně oranžový plamen dolů. Naklonil se dopředu, až byl rovnoběžně s prázdnotou pod sebou a kovové lanko nad ním se chvělo jako pavučina. Nechal zapálenou pochodeň padat dolů a v duchu počítal, zatímco sledoval, jak se ohnivá špice vzdaluje a stále se ve spirále přetáčí z jednoho konce na druhý.

Po dvaceti vteřinách pořád ještě počítal. V uších mu znovu zaskřípal reproduktor.

„Dasha chce vědět, co je to ‚test rozplácnutí‘.“

Jack se zašklebil. Andy si určitě našel ten nejhorší možný způsob, jak jí to vysvětlit. Vědomí, že v posledních dvou letech byli už ve spoustě situací, kdy musel dělat tento „test“, bylo lehce nepříjemné. Kdyby mu praskl úvaz, měl už nyní v podstatě představu, jak dlouho by padal, než by Andy uslyšel, jak se rozplácnul. Pokud Jack mohl říct, pochodeň se v tomto případě stále ještě otáčela při pádu temnotou.

Ale on už na dno propasti nemyslel. V prvních vteřinách po vzplanutí světlice si všiml něčeho ohromně zajímavého – asi třicet metrů pod místem, kde visel, spatřil v zaoblených stěnách propasti trhlinu. Nemuselo to znamenat nic důležitého. Mohlo jít o šalebný stín nebo odlišně zbarvenou skálu, ale Jackovi se zdálo, že tam zahlédl otvor veliký alespoň jako člověk.

„Andy, spusť mě ještě o další tři otáčky.“

Jack použil nohy i ruce k tomu, aby se příliš netočil, zatímco Andy plnil jeho přání. Visel stále rovnoběžně se dnem propasti jako nějaká létající ryba a čelovku na helmě se snažil zaměřit směrem, kde předtím viděl otvor. Vteřiny míjely v tichu, jež přerušovalo pouze tiché vrzání kožených popruhů úvazku.

„Proboha,“ zašeptal Jack, když se domnělá trhlina znenadání dostala do jeho zorného pole. „Zastav!“

Kovové lanko se napjalo. Jack namířil světlo přímo před sebe.

Měl pravdu. Ve skále se objevil ještě větší otvor, než se původně domníval. Byl klenutý a uprostřed vyšší než Jack sám. Zdálo se, jako by podlaha za otvorem klesala. Vypadalo to jako vchod do jakési jeskyně. A co bylo ještě víc fascinující, ten otvor musel být vytvořen lidskou rukou. Nejen že měl přesné a symetrické okraje – na obou stranách stály stejné, asi půl metru vysoké kamenné sochy.

„Neuvěříš tomu, na co se teď dívám,“ pronesl do mikrofonu.

„Není to Artemis?“ zažertoval Andy. „Nečeká tam dole, aby vás vzala s sebou na Olymp a představila rodině?“

To není špatná domněnka, pomyslel si Jack pro sebe, když si svítil na obě sochy žen. Ale zatímco řecká bohyně lovu Artemis byla obvykle zpodobňována s kopím či lukem a šípy, někdy dokonce na koni, tyto sochy byly tematicky trochu odlišné. Obě ženy byly od pasu nahoru nahé a jejich těla byla jakoby posetá desítkami vytesaných kamenných vajec. A navíc to vypadalo, jako by obě měly pravé ňadro odstraněné.

„Pleteš se tak přibližně o tři tisíce let,“ prohlásil Jack napůl pouze pro sebe. Srdce mu prudce bušilo a po páteři přebíhalo známé chvění.

Takhle se cítil vždycky, když se chystal udělat něco opravdu hloupého.

Začal střídavě přenášet váhu proti úvazku dopředu a dozadu, až docílil toho, že se jeho tělo rozhoupalo. Nejdřív jen o kousíček, ale když neustále přidával na rychlosti, nakonec létal vzduchem jako kovový kruh na konci hodinového kyvadla.

„Přirozeně se předpokládá,“ mumlal si, zatímco se houpal stále rychleji a rychleji, „že Artemidin chrám v Efesu postavili Řekové k uctění panenské bohyně. A nejméně tři stavby tohoto divu světa – který byl čtyřikrát zničen – byly skutečně postaveny pro řeckou bohyni lovu.“

Samozřejmě že chrám popisovaný ve většině učebnic byl věnovaný Artemidě.

Tento chrám – o délce sto třicet metrů, šířce šedesát devět metrů, se sto dvaceti sedmi třpytivými bílými sloupy výšky 18 metrů – byl ve své době dvakrát delší než Parthenon a zároveň byl první stavbou postavenou čistě z mramoru. Trvalo sto dvacet let, než ho Řekové postavili, a kdyby ho Gótové v roce 268 n. l. téměř celý nespálili a křesťanský dav o dvě stě let později nezničil zbytek kvůli tomu, že nechtěli, aby se v něm oslavovala pohanská bohyně, nejspíš by zůstal až dodnes jedním z divů světa.

„Chrám, který tu stál předtím, byl téměř stejně velký,“ recitoval dál Jack a prudce dýchal, jak létal vzduchem a snažil se namířit své tělo přímo do otvoru, který se před ním slepě rozevíral, „ale nejznámější se stal tím, jak byl zničen. Místní narcisista jménem Hérostratos se chtěl stát slavným a představoval si, že největší slávy dojde, když spálí chrám bohyně Artemis až do základů. Byl za to odsouzen k smrti a umučen. Místní vládci poté vydali nařízení, že kdokoli by zmínil jeho jméno, má být také popraven.“

Právě tento chrám nyní zkoumali archeologové z Britského muzea, protože objevili vápencovou římsu deset metrů pod základnou sloupu, který sestavili z úlomků ruin všech čtyř staveb, aby určili střed velkého chrámu, jenž tam kdysi stával. Sloup vysoký přes osmnáct metrů s čapím hnízdem na vrcholu byl jen hrubě opracovaný a podle Jackova názoru trochu matoucí jako upomínka na neuvěřitelný architektonický skvost, který se kdysi nacházel na tomto místě.

„Ale dokonce ještě dalších tisíc let předtím byl místní chrám starořeckým výtvorem. Po celé jónské období se o něm pochvalně psalo a Efeští byli chváleni, jak pilně uctívají svou Artemidu. Když od té doby odečteme ještě dvě tisíciletí, dostáváme se konečně do časů, kdy toto místo bylo opravdu zajímavé.“

Jack se zhluboka nadechl studeného, zatuchlého vzduchu, který ho šlehal do tváří. Ta zdánlivě bezedná díra, ten temný otvor pod ním – pokud byla pravda to, co se domníval, tým z Britského muzea zakopl o něco mnohem staršího, než byla starořecká památka, kterou hledali.

„Hej, doktore,“ zarachotil mu v helmě Andyho hlas. „Co to tam děláte? Tady to vypadá, že se to lano nějak moc bláznivě houpe.“

Jack, který létal temnotou, se soustředil přímo na otvor. Nevěděl to jistě, ale odhadoval, že na jednom konci kyvadlové dráhy je od něj vzdálený asi tři metry. Zdálo se, že mezi oběma sochami je značný prostor – ačkoli netušil, jak strmě sestupuje dno za ním.

Ne že by na tom záleželo, protože Jack už se v mysli rozhodl.

„Andy, to je proto, že se chystám udělat něco trochu bláznivého.“

Na druhé straně spojení nastala chvilka ticha.

„Náčelník Jack bláznivý?“

Jack se ušklíbl. Byl si zcela jistý, že Andy už to s gustem překládá Dashe. Asi před třemi lety strávili spolu čtyři měsíce u Yanomamů – legendárních domorodců, kteří žijí izolovaným životem hluboko v džungli na venezuelsko-brazilských hranicích. Během týdenní lovecké výpravy s malou skupinou, tvořící odnož hlavního kmene, Jack nějak urazil nižšího náčelníka a ten ho vyzval na souboj. Jack to z hlouposti přijal a poté spolu bojovali dlouhými rituálními kopími se špicí natřenou štířím jedem. Naštěstí štíři v této oblasti nebyli smrtelně jedovatí – ale jejich bodnutí bylo velice bolestivé a vyvolávalo oslabující halucinace trvající až šestatřicet hodin.

Jack prohrál, ale oba muži se během souboje zranili. Když se probral z deliria, všichni ve vesnici mu začali říkat náčelník Jack. Dokonce i muž, s nímž bojoval, byl udiven jeho odvahou a nabídl Jackovi jednu ze svých dcer za potenciální manželku. Jack téměř vyvolal další souboj tím, když ji odmítl. Až dodnes nosil Jack pod košilí zavěšený váček s hroty napuštěnými štířím jedem, protože si tak chtěl připomínat, kam až ho jeho bláznivá odvaha dovedla.

„Přinejmenším. Až ti dám signál, chci, abys mě spustil níž. Mělo by stačit deset metrů.“

„Doktore.“

„Deset metrů, hochu. Na znamení.“

Andy ho už znal natolik dobře, aby se s ním dál nehádal. Několik posledních let doprovázel Jacka při terénních výzkumech po celém světě. Před Yanomamy byli u Paštúnů v pákistánském Svátu, což byli původně divocí nomádi v zapadlých údolích severního Pákistánu. A ještě před tím navštívili jeden horský kmen v Tibetu, který žil tak vysoko na čínské straně Mount Everestu, že jejich pokožka získala trvalý namodralý odstín.

Podle Jacka si nejlepší antropologové nehráli na akademickém písečku ve vydýchané učebně, ale jezdili do terénu, podstupovali rizika a podřizovali se kulturám lidí, pro něž byli skoro totéž jako mimozemšťané.

Když se Jack dostal do mrtvého bodu pohybového oblouku, zaťal zuby, napřímil tělo jako šíp a napřáhl paže směrem k otvoru.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

PODĚKOVÁNÍ

KAPITOLA 1

KAPITOLA 2