Mým rodičům

Copyright © Jeniffer Laam, 2013

Translation © Háta Kreisinger Komňacká, 2015

First published as THE SECRET DAUGHTER OF THE TSAR.

ISBN 978-80-7252-574-4

Předmluva

Zámek Hvidøre, Kodaň, říjen 1927

Kuchyní se rozdrnčel zvonek, kterým si stará paní přivolávala služebnictvo. Annika se společně s ostatními dívkami rozhovořila hlasitěji, aby jeho zvuk přehlušila. Nejnovější klepy si chtěla vyslechnout bez vyrušování.

Zakrátko však jejich smích přešel do občasného zahihňání a pak ustal docela. Na Anniku úkosem zahlížel muž s kulatým obličejem, zástupce šéfkuchaře, jako by každý její pohyb předem odsuzoval k neúspěchu. Když si do úst strčila poslední sousto slanečka a vychutnávala si, jak jí jeho mastná kůže klouže po jazyku, pod ledovým pohledem vystrašeně ztuhla. Jestli svoje povinnosti nebude plnit dost důsledně, propustí ji bez mzdy. Nezáviděníhodný úkol zavděčit se Marii Fjodorovně Romanovové, ať si usmyslí cokoli, svěří někomu jinému. Raději si rychle otřela rty plátěným ubrouskem a omluvila se.

V patře našla Annika Marii Fjodorovnu, jak trůní ve svém oblíbeném křesle s květovaným potahem. Navzdory lezavému podzimnímu chladu carevna vdova nařídila, aby jí sezení přestěhovali z místa na slunci do méně osvětleného kouta pokoje. Annika měla podezření, že nechce, aby jí mladý host v ubývajícím světle počítal vrásky.

Návštěvník se skláněl nad zašlým samovarem a stiskl jeho hubici tvarovanou do podoby vlčí hlavy, aby Marii Fjodorovně nalil čerstvý čaj. „Car Mikuláš a carevna Alexandra chtěli, aby se vaše vnučky věnovaly sportu, že?“ Dánsky mluvil bezchybně, ale jeho silný německý přízvuk ostře zvýrazňoval každičkou souhlásku. „Mám dojem, že i na úplném konci, když byla carská rodina držena v zajetí na Sibiři…“ Jakmile u dveří spatřil Anniku, uprostřed věty zaváhal a přinutil se k bezkrevnému úsměvu.

„Tady jsi,“ obořila se na ni Marie Fjodorovna. „Co ti tak trvalo?“ Přitáhla si ošoupanou hermelínovou štólu těsněji ke krku a luskla prsty. „Odveď pana Krauseho ke dveřím. Jeho audience právě skončila.“

Annika vysekla rychlé pukrle, které by Marii mělo dostatečně potěšit a zároveň z něj tak příšerně nebolela lýtka. Německý host se na ni zamračil a Annika místo odpovědi jen krátce pokrčila rameny. I přes jeho hezké rysy se jí tenhle zachmuřený mladý muž nezdál nijak přitažlivý.

Herr Krause obrátil svou zdrcující pozornost zpátky k Marii Fjodorovně. „Carevno, já ještě nemohu odejít. Dosud jste nedokončila svoje vyprávění o prázdninách vaší rodiny na pobřeží Baltu, než nastaly problémy.“

Mariin výraz pod silnou vrstvou pudru zjihl. Pohladila zlacené okraje v kůži vázaného alba, které měla rozložené v klíně. Zrakem přelétla vybledlou fotografii svých čtyř vnuček, jak stojí v řadě od nejmenší po nejvyšší a drží se za ruce. Všechny dívky byly oblečené do stejných bílých bavlněných šatů a na hlavách měly obří klobouky proti slunci s dlouhými stuhami. Tváře nakláněly upejpavě na stranu a koketně se na fotografa usmívaly, dosud nepoznamenané byť jen tušením nadcházejících potíží.

„Niky a Alix nesmírně rádi hrají tenis.“ Marie Fjodorovna se natáhla pro křehký čajový šálek postavený u samovaru. Herr Krause ještě jednou stiskl hubici. Čaj sladce voněl hřebíčkem a skořicí. „Naučili ho i starší dívky. Jen s velkokněžnou Taťánou mají kříž, nedaří se jí podání.“

„Ano, slyšel jsem, že váš syn, car Mikuláš, byl dychtivý sportovec,“ poznamenal Herr Krause. „Dokonce i během svých posledních dní se prý snažil uklidnit každodenními procházkami a cvičil prostná.“

Marie Fjodorovna vytrhla Herr Krausemu šálek a vroucí voda mu stříkla na ruku. Vyjekl a sesypal se na židli. Mariina rychlost Anniku vzhledem k jejímu věku zaskočila. Carevna vdova ale koneckonců realitu vždycky odháněla s naprostým znechucením, jako když někdo vyruší medvěda ze zimního spánku. „Vyprovoď ho ke dveřím,“ přikázala rázně.

Herr Krause popadl plátěný ubrousek, položený na skříňce s čínským porcelánem, a přitiskl si ho na ruku. Jeho štíhlá postava zapadla hluboko do vybledlého čalounění křesla pro hosta, až to vypadalo, že s ním nic nehne. „Nechápu.“

„Car dosud nezakusil své poslední dny,“ prohlásila chraptivě Marie Fjodorovna a přeskočil jí při tom hlas. Tenké modré žíly na krku se jí pod tenoučkou kůží napjaly. Annika přenesla váhu z jedné nohy na druhou a připravovala se na to, že teď bude muset vydržet přinejmenším čtvrt hodiny mlčky stát a poslouchat další z Mariiných ohromujících výkladů o tom, jak car a jeho rodina teoreticky mohli uniknout bolševické popravčí četě a ukrývají se v Paříži nebo San Francisku anebo v sibiřské pustině. Annika už vyslechla stovku scénářů, jeden nepravděpodobnější než druhý.

Dnes večer si však Marie Fjodorovna pouze uhladila nakrátko sestřiženou kudrnatou ofinu. „Zachráníme Nikyho, Alix i děti. Vypátráme mou ztracenou vnučku.“ Hlas se jí znovu zlomil a o oktávu klesl. „Pak mi Alix odpustí.“

Herr Krause natáhl k Marii ruku. Opovržlivě po něm střelila pohledem, a tak ruku raději rychle složil zpátky do klína. „Odpustí vám co?“

Marie Fjodorovna stiskla rty, vstala a opřela se o okenní parapet. Roztáhla hedvábné záclony a zahleděla se na oblázkovou pláž venku. Její zarmoucený, pátravý pohled Annice znovu připomněl ošidnou situaci, v níž se stará paní nacházela. Hvidørský zámek Marii Fjodorovně sice kdysi patřil, ale od revoluce v Rusku tu žila jen díky přízni svého synovce, dánského krále Kristiána.

„Rozumím. Jste vyčerpaná. Už jsem vás zdržoval příliš dlouho.“ Herr Krause odhodil zašpiněný ubrousek zpátky na skříňku, vstal a zamířil pryč. U dveří se s kostnatými prsty položenými na uvolněné klice prudce zarazil. „Neztrácejte naději, carevno. Vytrvejte a zůstaňte věrná.“ Pravou nohou o krok ucouvl a položil si levou dlaň na srdce. Na hřbetu ruky měl zarudlý puchýř. „Vrátíme vaší rodině trůn. Slibuji.“ Hluboce se uklonil směrem k Marii Fjodorovně a pak následoval Anniku ven do chodby.

Většina návštěvníků Hvidørského zámku nedokázala odtrhnout zrak od klenutého stropu, sousoší lemujících stěny a stříbrných hřebenů vln Baltu, jež bylo vidět z vysokých oken. V jinak účelně zařízeném sídle se taková opulentnost zdála nepatřičná, stejně jako kožešiny a perly, které Marie nosila ke svým praktickým domácím šatům a pevným černým střevícům. Pohled Herr Krauseho však zůstával upřený na schody. Z kapsy saka vytáhl kapesník a omotal si jej kolem opařené ruky. „Copak carevna vdova nechápe, co se stalo s carovou rodinou?“

„Ta chudinka během revoluce o všechny přišla.“ Annika prsty sledovala kované železné zábradlí, zatímco hosta vedla hlavním schodištěm dolů. „Nikdy o nich nemluví v minulém čase a odmítá se bavit s těmi, kdo si něco takového dovolí.“

Herr Krause sebou trhl. „Měl bych se vrátit a omluvit se?“

„Podle mě by to bylo k ničemu. Vypadá to, že pro dnešní večer už je zase ztracená v jiném světě.“

Nachýlil hlavu ke straně. „Rozuměla jste tomu, co povídala o té ztracené vnučce?“

Annika potlačila zachvění. Tohle téma ji nezajímalo. Na druhou stranu, jakmile Herr Krause odejde, stráví zbytek večera v Mariině pokoji, kde bude vyšívat na utěrky barevné květiny a stará paní zatím bude blouznit o staré zemi a starých časech. „O ztracené vnučce už se zmiňovala. Některá děvčata mají za to, že mluví o Anně Andersonové.“

Pohrdlivě se zasmál. Annice nezáleželo na tom, jak příkře to znělo. „O té pomatené ženské, co tvrdí, že je velkokněžna Anastázie?“

„To nikdo neví. Nikdo si netroufá se carevny vdovy zeptat, k čemu došlo. Proč bychom taky měli? Pravda je příliš strašná na to, aby se o ní člověk ještě bavil.“ Annika pomyslela na carskou rodinu namačkanou v přízemí sibiřského domu, kde ji drželi uvězněnou. Ten příběh už znala až příliš dobře. Dokázala si živě představit kvílivé skřeky dívek, rány výstřelů i ohavný zvuk masa trhaného hrotem bajonetu. Někdy mívala pocit, jako by v té místnosti byla taky.

„Kromě toho carevna vdova tvrzení Anny Andersonové okamžitě popřela.“ Annika zrychlila krok. „Nazvala ji hloupou šejdířkou, které jde jen o peníze. Ale přece jenom jí je osmdesát. Chuděra už nedokáže rozlišit mrtvé od živých.“ Zastavila se těsně před hlavním vchodem a otevřela šatník v hale. Na špičkách se natáhla pro svrchník Herr Krauseho a jeho černý plstěný klobouk na horním věšáku. „Na to, co vykládá o nějaké ztracené vnučce, bych moc nesázela.“

Herr Krause ji náhle uchopil za paži. Annika se pokusila z jeho sevření vykroutit. Nebylo sice bolestivé, ale držel ji pevně. „Co vykládá? Co jsi slyšela?“

Probodl ji ledově modrýma očima, které Annice připomínaly rumunského hypnotizéra, co v létě občas vystupoval v zahradách v Tivoli. Teď už chápala, jak to že Marie vpustila tohohle mladého muže do svých komnat, ačkoli už tolik návštěvníků před ním odmítla. „Pozdě odpoledne, kdy blouznívá nejvíc, ji občas slýchávám volat: ,Alix, odpusť mi. Bude v bezpečí. Bude v bezpečí. Ochráníme tvou pátou dceru.‘“

„Nerozumím.“ Herr Krause zaryl prsty hlouběji do Anničiny paže. „Car Mikuláš a carevna Alexandra měli jen čtyři dcery a jednoho syna.“

„Určitě je to jen další výplod carevniny fantazie.“

„Zajisté. Zjevně je to nemocná žena.“ Herr Krause pustil Anničinu paži a dovolil jí podat mu klobouk a kabát. „Možná bych si mohl s carevnou vdovou promluvit znovu zítra dopoledne, až jí to bude myslet jasněji.“

Celé dopoledne bez carevnina blábolení? Annika se v duchu usmála. „Mohla bych jí povědět, že jste měl o osudu cara a jeho rodiny nesprávné informace. Snad pak svolí k tomu, aby se s vámi ještě jednou setkala.“

Herr Krause se sklonil, vzal ji za ruku a překvapivě měkkými rty jí políbil špičky prstů. „To by mě velice potěšilo.“

Annika otevřela vstupní dveře do mrazivého pobřežního vichru. Herr Krause se nedal zastrašit, nasadil si klobouk, přitáhl si kabát blíž k tělu a schody na nádvoří bral po dvou. Naposledy se ohlédl a smekl klobouk jejím směrem. Jeho nečekaný příval energie připadal Annice divný, když se vzalo v potaz, že strávil většinu odpoledne posloucháním Mariiných bludů. Marie Fjodorovna se ale koneckonců často zmiňovala o zvláštních německých manýrách. Třeba je stará paní bystřejší, než si Annika dosud uvědomovala.

Jedna

Los Angeles, současnost

„Snažím se ti změnit život k lepšímu,“ prohlásila Jess. „Tak mě jen minutku poslouchej, jo?“

Veronika Herrerová si nervózním tikem, který ji poslední dobou popadal až příliš často, promnula prázdné místo na prsteníčku levé ruky. Na chvilku si připadala jako hezky upravená osmatřicetiletá žena, co si užívá další skvostné jihokalifornské ráno. Oblékla si tmavozelené letní šaty namísto černých, jimž obvykle dávala přednost, a vydala se procházkou do kavárny na bulváru Tujunga. V L. A. nikdy nikdo kromě Veroniky Herrerové pěšky nechodil. Podnik Café Aroma dělal svému jménu čest. Na terase to tam vždycky vonělo po toustech se skořicí.

Jenže pak to Jess všechno pokazila tím, že načala zakázané téma jejího milostného života – což způsobilo, že Veronika znovu propadla pocitům neohrabané adolescentky.

„Rok a půl je dost dlouhá doba na to, aby se člověk vzpamatoval z kohokoli nebo čehokoli,“ navázala Jess. „Vrátit tě do světa živých beru jako svoje osobní poslání.“

„Zapomeň na to.“ Veronika dloubala do zbytků muffinu a házela drobečky trojici šedivých ptáčků, kteří se jí shromáždili u nohou. „Hlavně žádné zinscenované schůzky. Připadám si kvůli nim jako žalostný případ.“

„No tak, tenhle se ti bude zamlouvat,“ přikývla Jess velitelsky. Veronika si odmyslela květinovou tuniku a těhotenské džínsy a představila si svou sestřenici v dokonale padnoucím kostýmku. Coby asistentka státního zástupce určitě uměla zmáčknout nespolupracujícího svědka, aby svůj odpor vzdal.

„Dobře,“ vzdychla Veronika. „Dávám ti minutu. A šmitec.“

„Jmenuje se Michael Karstadt. Je to taky právník, potkali jsme se na jednom z těch směšných seznamovacích večírků. Jelikož nemůžu pít a on byl jediný, kdo tam byl aspoň napůl střízlivý, dali jsme se do řeči. Je to ohromný nadšenec do historie, takže jakmile jsem zjistila, že je volný, nemohla jsem si pomoct. Zmínila jsem se o tobě. Řekla jsem mu, že učíš ruské dějiny a že píšeš knížku o té poslední romanovské královně. To ho vážně zaujalo.“

Čerstvý závan větru ze Santa Any rozehnal ptáky. Veronika si prohrábla vlasy zastřižené na krátko u brady, nezvyklá na vánek na krku. Dejme tomu, že by k setkání s tím Michaelem Karstadtem nakonec svolila. Čekal by duchaplnou spisovatelku s uhlazeným chováním, ne někoho, kdo si hraje na vědkyni a není ani odborná asistentka. „Alexandra Fjodorovna Romanovová nebyla královna. Její oficiální titul zněl carevna, i když občas dávala přednost císařovně.“

„Pardon, paní profesorko,“ opáčila Jess, „na vaší hodině jsem chyběla. Každopádně jsem mu ukázala tvoji fotku. V mobilu jich mám hromadu. Podle něj vypadáš božsky. Kdo by taky tvrdil něco jiného?“

Ve Veroničině hlavě se varovně rozezněl alarm. „Jaké fotky jsi mu ukazovala?“

„Ty z mojí rozlučky se svobodou loni v létě. Nepamatuješ se?“

Veronika samozřejmě nezapomněla. Vyrazily do Cabo San Lucas. Poprvé od střední na sobě měla bikiny. Velká chyba. „Ty si necháváš tyhle fotky v mobilu? A ukazuješ je cizím chlapům?“

„Jen se na mě koukni.“ Jess si poplácala rostoucí břicho. „Vzpomínky na dny největší slávy mám ráda po ruce.“

„Vypadáš, že pukneš,“ poznamenala Veronika. „Jsi obrovská.“

Jess se zasmála. „Na společenskou konverzaci pořád moc nejsi, co?“

„Tak jsem to nemyslela.“ Veronice zrudly tváře. Teprve teď ji napadaly ty pravé přívlastky. Jess nevypadala obrovsky, ale oslnivě, doslova zářila štěstím. Všichni ostatní příbuzní věděli, jak se k ní mají chovat. Pištěli a vrkali, dokonce i babička Abuela, a to nebyla zrovna typ, co má ve zvyku se dojímat nad batolaty. Zatímco Veronika se Jess doteď ani nezeptala, jestli jí může sáhnout na břicho.

„V pohodě. Já přece vím, jak jsi to myslela,“ chlácholila ji Jess srdečně. „Takže můžu dát Michaelovi tvoje číslo?“

„Potkala jsi ho v baru na nějaké párty po práci. Nemůžeš ani s jistotou vědět, jestli to není sériový vrah. To by si snad měl člověk při randění pohlídat – aby se nenechal zabít nějakým vrahounem.“

„Ale no tak, Veroniko, vždyť mě znáš. Nechala jsem si ho proklepnout. Nemá v záznamech ani pokutu za rychlou jízdu. A kromě toho – je mi jasné, že už to sice je nějakou dobu, ale pamatuj na pravidla. Sejděte se na veřejném místě. A když z něj budeš mít husí kůži, zmiz. Jo, vida… Něco mi dal, ukážu ti to.“

Jess popadla kabelku a vyskládala z ní telefon, rudou rtěnku a pouzdro na sluneční brýle. „No tak, někde to tu musí být. Ha!“ Vytáhla žlutý právnický notes, odtrhla první stránku a uhladila ji na stole. „Michael chtěl, abych ti ukázala tohle. Povídal, že má celou knihovnu a že si můžeš vypůjčit, cokoli budeš chtít. Bylo kouzelné, že si dal tu práci a vypsal to na papír. Nemá v oblibě techniku, stejně jako ty.“

Veronika papír zatížila slánkou, aby ve větru neodletěl. Elegantním rukopisem na něj Michael Karstadt vyjmenoval tituly patnácti knih o Romanovcích, některé od historiků, jiné od těch, kdo přežili bolševickou revoluci. Seznam byl v azbuce. Veroniku zasvrbělo za ušima, když luštila nezvyklou ruskou abecedu.

„Říkala jsem mu, jak si pořád stěžuješ, že ses ve výzkumu zasekla,“ dodala Jess.

Veronika sebou cukla. „Děkuju pěkně.“ Ne že by mohla něco namítat. Nenacházela se zrovna v situaci, kdy by si mohla dovolit odmítat pomoc se svým výzkumem. Opřela se a snažila se soustředit na laskání slunečních paprsků na tváři. Chtěla totiž, aby to znělo nenuceně: „Jak vypadá?“

„Je to tvůj typ.“ Jess přikývla, jako kdyby tak mohla zařídit, že to bude pravda.

„Já snad mám nějaký typ?“

„On je každého typ.“

„Jaká je jeho nejoblíbenější písnička od Joy Division?“

„No tak, Veroniko. Snad nečekáš, že každý projde těmi tvými nemožnými zkouškami?“

„Ptala ses ho?“

„Popravdě řečeno jo. ,Shadowplay‘. Ani nezaváhal. Fakt. Jako kdybych ti ho objednala z katalogu.“

Další poryv větru ze Santa Any rozvlnil okraje Michaelova seznamu knih a sfoukl ze stolu sáček cukru.

Veronika se pro něj shýbla a byla vděčná, že se díky tomu nemusí dívat na Jess. Zastrčila bílý sáček dopředu do krabičky a pak zkontrolovala, jestli jsou všechny ostatní bílé i modré sáčky zarovnané.

„Ty organizuješ,“ poznamenala Jess zklamaně. „To není dobré znamení. V čem je problém?“

Veronika složila ruce na stole a upřeně si prohlížela nehty. „Vždyť víš, co je můj problém.“

„A ty zase víš, že bych tomu šmejdovi nejradši utrhla hlavu za to, co ti udělal.“

Jess ji tím chtěla uklidnit, a tak Veronika přemohla instinktivní chuť ji poslat do háje. Při pomyšlení na svého exsnoubence měla ještě pořád pocit, jako by spolkla pavouka – zvedal se jí žaludek. Copak si sestřenka nemůže hrát svou roli šťastné nastávající matky a hodit za hlavu, že je někomu jinému mizerně? Rok a půl přece není nijak dlouhá doba, ať si Jess myslí, co chce. Veronika se znovu zadívala na seznam v azbuce před sebou. Zastrčila si pramínek vlasů za ucho.

„Mimochodem, ten účes se mi hrozně líbí,“ poznamenala Jess. „Jako bys tím chtěla něco vykřičet do světa. Vím, co to má znamenat: jsi připravená posunout se dál.“ Natáhla se přes stůl a chytila Veroniku vlídně za ruku. „Co kdybych Michaelovi dala číslo tvojí kanceláře?“

„Existuje způsob, jak ti v tom zabránit?“

Jess se zazubila a protočila panenky. Stiskla jí ruku.

„Fajn,“ uzavřela Veronika. „Číslo mojí kanceláře. Ale mám to u tebe schované.“

„Kdepak, to já to mám u vás, paní profesorko.“ Jess nasadila vítězný úsměv. „Uvidíš.“

***

„V lednu se máte stát odbornou asistentkou.“ Regina Bracková, děkanka Fakulty umění a věd na Alamedské univerzitě, si poposedla na svém polstrovaném kancelářském trůnu. „To je už za čtyři měsíce – a vy jste dosud nedokončila svoji monografii?“

Veronika ucítila bodnutí v zátylku, jako by jí někdo mačkal nervy kleštěmi. Výzdoba kanceláře při tom kdovíjak nepomáhala. Na stěně za doktorkou Brackovou visela v proskleném rámu vystavená řádka barevných motýlů. Drobná tělíčka měli probodaná špendlíky, jako kdyby rozzuřili nějakého středověkého tyrana.

„Přiznám se, že nechápu, co vás na tom tématu tak láká,“ poznamenala doktorka Bracková. „Mikuláš a Alexandra Romanovovi by se dali označit za nejvelkolepější průšvih západní politické historie. Proč takové osobě věnovat celou knihu?“

Veronika se snažila rozluštit doktorčin stoický výraz. Naznačovala snad, že je k velkolepému průšvihu odsouzená i Veronika? „Nejspíš mám pro ztracené existence pochopení.“

Doktorka Bracková se zamračila. Ne že by se předtím zrovna usmívala. „U tak známého tématu musíte objevit nový úhel pohledu. Někteří z kolegů mají dojem, že vaše argumentace zatím není dostatečně propracovaná na to, abyste mohla něco takového tvrdit.“

Veronikou projel záchvěv paniky. Přesto nehodlala dopustit, aby ji tahle ženská spatřila poděšenou. Regina Bracková shromažďovala informace stejně metodicky jako motýly. Jakoukoli změnu ve Veroničině chování by zaznamenala, uložila si ji do paměti a nepochybně se o ni podělila s klíčovými členy odborné posudkové komise.

Doktorka Bracková sepjala ruce pod bradou a poklepávala ukazováčky o sebe. Veronika už u ní tohle gesto kdysi viděla na jednom semináři, těsně před tím, než přede všemi tvrdě zkritizovala nešikovnou studentku. „Chcete, abych byla upřímná, že ano?“

Veronika zaťala prsty do opěrek židle a namáhala mozek, aby vymyslel, jak diplomaticky odpovědět. „Ovšem.“

„Kdyby komise hlasovala dnes, odbornou asistentkou byste se nestala.“ Veroničiny záchvěvy paniky se změnily v tsunami. Pokud by se jí nepodařilo to místo získat, znamenalo by to, že má po kariéře. Historikové zabývající se ruskými dějinami na tom v Americe byli jako třínohá štěňata – všichni je sice litovali, ale málokdo se jich ujal, protože jejich vydržování bylo příliš nákladné. Představila si samu sebe, jak postává pod dálničním nadjezdem s cedulí: „Za jídlo objasním dvorní politiku carského Ruska.“

„Můžeme si o tom alespoň promluvit?“ zkusila to Veronika.

Doktorka Bracková pokynula hlavou směrem k pořádnému spacímu pytli a sklenici postavené vedle něj. „Snad příští týden. Odjíždím pryč. Tenhle víkend chci sbírat druhy v Mohavské poušti.“ Na okamžik se jí rozzářily oči. „Byla jste tam někdy?“

Regina Bracková se bude na svých hubených nožičkách celý víkend plahočit pouští a lapat motýly do své strašidelné sbírky. Veronika se mezitím uchýlí do nejtemnějších zákoutí knihovny a bude se pokoušet resuscitovat kariéru, která už je možná beztak odepsaná. „Nejsem zrovna outdoorový typ.“

„Škoda.“ Doktorka Bracková vypnula počítač. „Prozatím si hlídejte pracovní nabídky. To je všechno, co vám k tomu řeknu.“

Posledních dvanáct let Veroničina života se – puf! – rozplynulo ve vzduchu. Její kariéra se ocitla v troskách a na dokonalém mikádu Reginy Brackové se nepohnul ani vlásek. Veronika sklouzla do líného jižanského přízvuku. „A to je asi tak všechno…“

Doktorka Bracková jí věnovala pohled, jako by spadla z višně. „Takhle končil svoje vyprávění Forrest Gump,“ vysvětlila jí Veronika.

„Aha. Na takovéhle filmy se nedívám.“

Veronika si přehodila tašku přes rameno a naposledy pohlédla na doktorčiny nabodané motýly. Kdysi plní života, teď nicotní. Dokázala se do nich vcítit.

„Jenom potřebuji přístup k těm správným materiálům. Monografii dokončím.“ Už když tu ideu vyslovila, zaslechla ve svém hlase zrádnou váhavost. Otupěle pocítila, jak se jí do očí derou slzy, ale přemohla je. Neměla v úmyslu dopřát téhle ženské to zadostiučinění. „Seženu si vydavatele.“

„To doufám. Podle toho, co je mi známo, už univerzitní nakladatelství nemívají pro začínající badatele takové pochopení jako kdysi.“ Doktorka Bracková jí věnovala strnulý úsměv.

Zatímco Veronika sestupovala po schodech, úhledné a čisté linie administrativního patra postupně nahrazoval nepořádek: staré plakáty lákající k cestování, neobratně připíchnuté na stěnách, nástěnky přetékající letáky na studijní programy v zahraničí, neaktuální politické vtipy nalepené na dveřích kanceláří. Na okamžik ji bohémský chaos jejího oddělení povzbudil. Nastartuje hlavu silným kafem se spoustou cukru. Jestli se jí podaří vymyslet, jak pokračovat dál, třeba jen jedinou větu, zbytek kapitol už určitě půjde jako po másle.

S náznakem rodící se sebedůvěry se rozsyčely hlasy ve Veroničině hlavě. Měly hadí jazyky jako nějaké nestvůry z dávných bájí. Vždyť si na vědkyni jenom hraješ. Jak si jen můžeš myslet, že dokážeš vydat knihu?

Veronika si pro sebe začala mumlat, aby hlasy přehlušila. Došla ke kanceláři a hrábla do tašky pro klíč. Když jím pootočila v zámku, dveře se otevřely až příliš snadno. Sice se o kancelář dělila s mimořádným profesorem, ale ten už by měl být pryč. Ve zmatku nechala ruku na knoflíku dveří a nakoukla dovnitř.

Její kolega si na zadní stěnu kanceláře připíchl pět nových stránek svého vznikajícího komiksového románu, které zachycovaly křižácké zombie rytíře v kroužkové zbroji a zkrvavených halenách. U obrázků stál muž a předkláněl se, aby si je mohl důkladně prohlédnout.

Veronika ucítila, jak se jí rozbušilo srdce. Nechala dveře otevřené, kdyby náhodou potřebovala křičet o pomoc. Tašku si přitiskla pevně k tělu a vešla dovnitř. „Můžu pro vás něco udělat?“

Muž se prudce otočil. Díky dlouhým řasám a klenutému obočí působil jeho výraz nevinně a ironicky zároveň. Tmavé vlnité vlasy měl prokvetlé šedivými prameny. Jeho výšku Veronika odhadla na víc než  metr devadesát, ale přece jenom byla sama malá a měla sklon nadhodnocovat.

„Doktorka Herrerová? Mrzí mě, že jsem vás vylekal. Student na recepci mě pustil dovnitř.“

Veronika si v duchu připomněla, aby si s tím studentem hned v pondělí promluvila.

„Já jsem Michael Karstadt, Jessičin přítel.“ Udělal úkrok a zlehka se uklonil, s rukou položenou na srdci jako nějaký carský dvořan. Veronika si všimla dvojitých manžet na jeho košili. Tělem jí od žaludku až do hrdla vystřelil pulz nervózní energie.

Slyšela samu sebe, jak se ptá: „Kdože?“

Michael se rychle napřímil do své plné výšky. Kolem pasu nebyl nejštíhlejší, ale měl široká ramena a tak chytře střižený oblek, že to ani nevadilo. „Jessica vám neříkala, že přijdu?“

„To bude možná nějaké nedorozumění,“ odvětila Veronika opatrně. Položila tašku s knihami na židli za stolem.

„Dala mi číslo vaší kanceláře.“ Michael pokynul směrem k označení na dveřích. „Povídala, že budete čekat, až se zastavím.“

Jakou to měla Veronika lstivou sestřenici! „Měla vám dát telefonní číslo do mojí kanceláře,“ řekla. „Nejsem zvyklá nacházet ve své pracovně cizí muže.“ Zděsila se. Nechtěla znít jako nějaká viktoriánská stará panna.

Michael se tiše zasmál a poškrábal se vzadu na krku. „Tak je to nakonec ještě o trochu trapnější, než by mělo.“ Otočil se na patě a ukázal prstem na obrázky na zadní stěně. „Mimochodem, ty jsou vaše?“

„Patří kolegovi. Dělá středověk. To jsou samí blázni.“

„Kdyby byly vaše, možná bych to celé ještě zvážil. Mohla byste být masová vražedkyně.“ Když na ni pohlédl, oči mu tančily. „To víte, nejste jediná, kdo má strach z takových věcí.“

Veronika se pokusila zasmát, ale zvuk se jí zadrhl v krku. Jess je užvaněná, to tedy ano. „Masová vražedkyně můžu být i tak. Jeden nikdy neví.“

„Risknu to.“ Z rohu Veroničina stolu zvedl starou pohlednici Alexandry Romanovové. „Povězte mi o svojí knize. Proč jste se rozhodla psát o císařovně?“

„Císařovně?“ Náhlý respekt v jeho hlase se jí zdál zvláštní. Podvědomě o krok ucouvla. „Říkáte to, jako kdyby byla ještě naživu.“

„Vyhnula jste se mojí otázce.“ Teď to znělo znovu hravě, víc jako Jessičini přátelé právníci. „Proč píšete knihu o císařovně Alexandře?“

„Nikdy jsem nefandila dobrým koncům.“

Michael na ni pohlédl se zdviženým obočím. „To je všechno?“

Veronika letmo pohlédla na fotografii. Zachycovala Alexandru v době její největší krásy, pro kterou ji tolik obdivovali. Přesto carevna působila rozpačitě; stála, jako kdyby spolkla pravítko, a hlavu měla nakloněnou příliš strnule. I když byla carevnou vší Rusi, umění pózovat pro fotoaparát se nikdy nenaučila. „Vždycky působila tak upjatě a neohrabaně. Myslím, že se do ní dokážu vcítit.“

Obrátil pohlednici a zkoumal vzkaz na druhé straně. „Žena, která tohle psala, měla vnoučata v Moskvě. Chtěla, aby za ní přijela na návštěvu.“

„Já vím. Umím číst azbuku. Při mé práci je to tak nějak potřeba.“

„Promiňte,“ řekl. „Já jen, že na té abecedě je cosi vzrušujícího.“

Veroniku zasvrběly uši. Kéž by ho tak rychle neutřela jako nějaký nabubřelý pitomec. Zjevně se jí u tohohle člověka pořád nedařilo vystihnout správný tón. „Popravdě řečeno mi to tak taky vždycky připadalo.“

Michael odložil pohlednici na stůl a se zhoupnutím složil ruce za zády. Veronika už ho znala celých pět minut a dosud ho neviděla stát ani chvilku klidně. „Vím, že je brzy,“ navrhl, „ale třeba bychom mohli zajít na večeři.“

Zadívala se na jeho zlatou kravatovou sponu, která se třpytila v podvečerním světle. Ta slova jí uklouzla sama. „Jess vám možná dala špatné informace. Já teď zrovna nemám myšlenky na randění.“

Úsměv mu ztuhl na rtech.

„Mám za sebou příšerný den,“ pokračovala, protože věděla, jak hrozně odmítnutí v lásce bolí. „Nebyla bych dobrá společnice.“ Pohled jí zastřely hnědé skvrny.

Slyšela Michaela, jak říká: „Hej… Jste v pořádku?“

Oči ji začaly pálit. „To nic.“ Jen dostane padáka. Vrátí se domů k babičce do Bakersfieldu a za dvanáct let strávených v Los Angeles jí nebude mít co předvést, kromě hromady dluhů. Už Abuelu slyšela: Panebože, jak se to mohlo stát? Vždyť jsi takové chytré děvče.

Otřásla se. Než stačila cokoli říct, Michael udělal krok k ní. Ne že by ji přímo vzal do náručí, ale nějak se stalo, že najednou stála s hlavou zlehka položenou na jeho hrudi. Sako mu příjemně vonělo. Ta vůně jí připomínala slunečný podzimní den.

Jenže neměla ve zvyku padat do náruče cizím mužům. Odtáhla se. Na saku Michaelovi zůstala malá mokrá skvrna od slz. Úplně se znemožnila.

Sáhl do kapsy a něco hledal. Čekala, že vyndá papírový kapesník. Místo toho vytáhl látkový s vyšitým monogramem a podal jí ho.

Veronika zaváhala. „Děláte si legraci?“

„Je čistý.“ Pořád si ho nevzala, přesto nechával ruku nataženou. „Přísahám.“

Nakonec kapesník přijala a opatrně si osušila oči. Dávala si přitom pozor na složitě propletené M a K v rohu látky. „Myslíte si o mně, že jsem divná?“

„Myslím, že vás něco trápí. Třeba vám můžu pomoct.“

Veronika zmuchlala kapesník ve své ruce. „Mohl byste se mnou odletět do státního archivu Ruské federace v Moskvě?“

„Nemám pilotní průkaz.“ Sehnul se k ní a zaklonil hlavu, takže to navzdory rozdílu v jejich výšce vypadalo, že k ní vzhlíží. „Ale sbírám knihy o Romanovcích.“

„Nerada bych vás urazila, ale pochybuji, že se vaše domácí knihovna vyrovná státnímu archivu.“

„Ani jsem neměl v úmyslu tvrdit, že ano. Ten seznam jste ale viděla, ne? Ten, co jsem napsal Jess? Nejste zvědavá? Proč mi nechcete dovolit, abych vás vzal na večeři?“

Jejich pohledy se setkaly. Oči měl oříškově hnědé a mnohem hezčí, než si prve uvědomila. „Budete se mě dál vyptávat na ,císařovnu‘?“

Michael zvedl ruce s dlaněmi obrácenými k ní. „Nejspíš ano.“

„Takže je ta večeře spíš pracovní, anebo zábava?“

Rty se mu potměšile a zároveň mile zavlnily. Přemýšlela, jestli ji tím chtěl popíchnout. „Nejsem si jistý. Mohlo by být zábavné to zjistit.“

Přese všechno musela Veronika připustit, že jít s ním na večeři se zdálo mnohem lákavější než jít domů a utápět se ve svých mizerných pracovních vyhlídkách. Laťku měla pro ten večer nasazenou zatraceně nízko.

Rozhodla se, že Michaelu Karstadtovi dovolí, aby jí rozptýlil myšlenky. Žádné okouzlování ani svádění. Jen odvést pozornost od vlastních problémů.

***

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Předmluva

Jedna