Samantha Vérant

Sedem listov z Paríža

Memoáre

Copyright © 2014 by Samantha Vérant

First published in English by Sourcebooks,

an imprint of Sourcebooks, Inc.

www.sourcebooks.com

Translation © 2015 by Mária Stanková

Cover © 2015 by Marta Uhlárová

Slovak edition © 2015 by NOXI, s. r. o.

ISBN 978-80-8111-263-8

Jean-Lucovi, moi Prince Charmant,

ktorý mi otvoril srdce a ukázal mi,

že láska nie je vesmírna fyzika.

Autorkina poznámka

Toto je skutočný príbeh. Nie sú v ňom žiadne vymyslené postavy ani scény; ale napriek tomu som zmenila mená niektorých osôb, aby som chránila ich identity, a aj preto, aby som sa vyhla hrozbe Molotovovho kokteilu, ktorý by niekto mohol hodiť cez okno do spálne. Rozhovory nie sú doslovné, ale zaznamenané podľa mojej slonej pamäte a mojich najlepších schopností – vďakabohu, v tejto knihe nie sú žiadne testy z časovania francúzskych slovies, takže je to bez problémov. Niektoré udalosti sú skrátené alebo vynechané, pretože by spomaľovali dej, brzdili príbeh alebo by ste ich už mohli brať ako príliš podrobné. (Áno, aj v memoároch može byť príliš veľa informácií.) Takže namiesto toho, aby som sa dostala do Guinessovej knihy rekordov s najdlhšími memoármi na svete, držala som sa dôležitých detailov a faktov, ktoré som prežívala počas dlhoročného – a stále trvajúceho – milostného dobrodružstva. A ja vás, drahí čitatelia, pozývam, aby ste sa pripojili.

Berte to ako jeden dokonalý takmer nekonečný žiarivý deň a úžasnú dlhú noc. Potom si možno poviete, aký je osud mocný čarodej. Viete koľko existuje ľudí, ktorí nemajú nič viac než jednu spomienku na taký deň a takú noc, a opatrujú si ju vo svojich srdciach až do poslednej chvíle?

Dorothy Parker, „The Lovely Leave“

PREDHOVOR

Dnes varím s láskou. Dnes to zvládnem a nebojím sa.

Napriek tomu, že som odmalička experimentovala s varením, skúšala recepty z Bon Appétit a Gourmet, s Jean-Lucom takmer vždy varíme spolu – on má na starosti sporák a ja som pomocná kuchárka, ktorá krája petržlen, šalotku a cesnak. Dnes som v oblasti horľavej francúzskej kuchyne vďaka jeho školeniam o trošku sebavedomejšia. Malý oheň ma už z vlastnej kuchyne nevyženie.

Konečne prišiel čas, kedy budem čeliť svojmu strachu z flambovania – sama.

Pri prvom škrtnutí sa zápalka rozhorí a trošku zadymí. Ustúpim, bojazlivo natiahnem ruku a namočím krevetu do horiaceho Pastisu. Oheň vzbĺkol a kuchyňu zaplavila vôňa anízového likéru. Plamene klesli a ja som si s úľavou vydýchla. Moja technika nie je bezchybná; na veľkú radosť našej mačky mi jedna tučná kreveta spadla na zem. Bella sa vrhla na svoju korisť. Možno nemám správne nastavenú panvicu, ale určite tu mám jedného veľmi šťastného prerasteného pantera.

Po nastavení časovača som stíšila plameň, aby chuť Pastisu mohla ešte lepšie preniknúť do krevety. Jean-Luc už vonku nachystal stôl a ja som vyšla do záhrady za ním. „Víno?“ spýtal sa ma.

Prikývla som a sadla som si tak, aby som počula, čo sa deje v kuchyni. Všímala som si krásny profil svojho manžela, jeho zastrihnutú bradu a ostré črty tváre v tieni piatej hodiny, počas toho, ako otváral fľašu Cabernetu d´Anjou.

Páči sa mi presne tak isto, ako keď som ho videla po prvý raz. Pred dvadsiatimi rokmi.

V okamihu, keď si chceme pripiť, začne pípať časovač. Než stihnem zareagovať, Jean-Luc povie: „Seď. Seď.“ Vstane a zamieri do domu. O pár sekúnd neskôr sa vráti a položí mi na tanier lesklú čiernu papierovú tašku. Vidím meno klenotníka: Montres et Bijoux.

Ukážem na to s otvorenými ústami. „Ale veď si mi nemal nič dávať – “

„Chcel som.“ Mykol plecom a vydýchol vzduch cez pery, ako to vedia len Francúzi a nevyzerajú pri tom smiešne.

„Ale krevety – “

„Môžu chvíľu počkať. Vypol som horák.“ Pohol sa smerom k taške. „Ouvre-le.“

Nemusel to prekladať. Pokrútila som hlavou. Cez vrstvu papiera som sa dostala k náramku položenému na saténe. Spona bola maličká, ale Jean-Luc ju zapol v sekunde. Retiazka sa točila na mojom zápästí, malé ametystové srdce mi padalo na žilu na zápästí a fazety žiarili v svetle sviečky. To svetlo rozžiarilo šperk tak, akoby sa mihotal. Vyzeral úplne priezračne. Pozrela som sa na nádhernú oblohu a potom som našla Jean-Lucove oči, ktoré ma pozorne sledovali. Dokázala som len zašepkať: „Ďakujem.“

Jean-Luc položil svoje ruky na moje. „Sam, ty mi nikdy nemusíš ďakovať.“

Ale áno, musím.

Pred tromi rokmi, keď som ukončila manželstvo bez lásky, zbankrotovala, živila sa prechádzkami so psami a presťahovala sa k svojim rodičom do Južnej Kalifornie, som si myslela, že som padla na úplné dno. Ale vtedy, keď som roztúžene spomínala na minulosť, rozhodla som sa na internete nájsť Jean-Luca a opäť rozdúchať milostný vzťah spred dvadsiatich rokov. Dnes už máme druhé výročie svadby.

Tento príbeh je o tom, ako som zmenila svoj život a znovu dokázala otvoriť svoje srdce mužovi.

PRVÁ KAPITOLA

Sedem listov

Neviem, ako som tú katastrofu prežila.

Poslednou kvapkou bolo to, že po veľkom prepúšťaní vo firme sa zo mňa stala výtvarná riaditeľka bez práce v Chigacu, a nové pracovné možnosti – živnostníčka alebo čokoľvek iné – boli v nedohľadne. Strašidlo dlhu na kreditke zničilo akékoľvek predstavy finančnej nezávislosti. Hnev a odpor si vybrali svoju daň na tom, čo voľakedy začalo ako šťastné manželstvo. Osem rokov som spávala v hosťovskej izbe so psom, Ikeom. Niet sa čo čudovať, že sme s mojím manželom Chrisom nemali deti, len jednu chlpatú „náhradu za dieťa“.

Moje štyridsiate narodeniny číhali za dverami a ja som nevedela, kam zamieriť, lebo sa zdalo, že všetky cesty vedú priamo na dno. Tak som sa šiesteho mája 2009 stretla s človekom, o ktorom som bola presvedčená, že mi ukáže tu správnu cestu, alebo ma aspoň vytrhne z mojej biedy.

Tracey počúvala moje sťažnosti, náreky a plač dobrú pol hodinu. Potom sa zaškerila ako mačka. Schmatla fľašu Pinot Noir a doliala nám doplna. Než sa červené víno rozprsklo na všetky strany, chytila som svoj pohár a podozrievavo na ňu pozerala. Aj keď nemala okolo úst vtáčie perie úbohého Tweetyho, po dvadsiatich piatich rokoch priateľstva som vedela, že niečo chystá – stará intrigánka Tracey. „Tak už to povedz, kocúr Sylvester.“

„Osemdesiaty deviaty. Dvadsať rokov dozadu. Paríž.“

A v tom momente sa depresívna debata zmenila z piesne „zamračené noci“ na „šťastné dni“ a my sme sa hrabali v našej minulosti, oživovali si každý z tých krásnych okamihov, na ktoré sme si spomenuli. Zneli sme úplne ako dve päťdesiatničky z tej legendárnej reklamy z osemdesiatych rokov – z tej, v ktorej nad šálkou kávy spomínali na výlet do Paríža. Jedna z nich povedala: „Milovala som toho čašníka,“ a obe sa začali chichotať a vzdychať. „Jean-Luc.“

Na druhej strane náš výlet do Paríža v roku 1989 nemôže byť porovnávaný s reklamou na kávu; bolo to vysnívané dobrodružstvo, tie najlepšie časy v našich životoch. La vie en rose, Paríž si nás získal. Nielen, že sme boli očarené jeho architektúrou, kultúrou a umením. Aj Tracey aj ja sme v historických uliciach Paríža našli lásku. Ale môj Jean-Luc nebol čašník; bol sexi vesmírny fyzik, ktorý vďaka svojej práci vo vesmírnom priemysle na medzinárodnej úrovni hovoril takmer perfektnou angličtinou. A Patrik (jeho rovnako príťažlivý kamarát) hral v našich živých debatách rovnakú úlohu.

Ešte stále som vďačná, že Tracey a ja sme sa nezaľúbili do toho istého.

V jej očiach sa zjavili iskry a nadvihla obočie. Nahla sa dopredu a zašepkala: „Stále máš Jean-Lucove listy?“

Veľmi dobre vedela, že ich mám. „Sú niekde doma. Prečo?“

„Pretože založíš blog, ktorý sa bude volať Najkrajšie ľúbostné listy na celom svete. Ľudia tam budú pridávať svoje listy a my ich budeme porovnávať s tými od Jean-Luca. Jeho listy nastavia latku.“

Jej nápad ma zaujal, lebo ma trochu rozptýlil.

Dopili sme fľašku a preberali sme blog. Súhlasila som, že by to mohlo ísť, ale nezdieľala som Traceyin optimizmus. Keby som uverejnila Jean-Lucove listy a porovnávala ich s inými, znížilo by to ich hodnotu. Veď som s ním nebola v kontakte dvadsať rokov. A čo ak by nejako narazil na ten „milostný blog“ a spoznal sa v nich? Nebolo by to ponižujúce? Naozaj som sa nechcela ponížiť. Rozhodla som sa nájsť tie listy, dobre si ich prečítať a potom sa uvidí. Už bolo po pol noci a toto bolo jediné, na čo som pristala. Možno to bolo tým ako som sa hrala s pohárom vína, ale Tracey konečne pochopila.

„Chceš odviezť domov?“ spýtala sa ma.

„Nie, prechádzka mi dobre padne.“

„Je to na tebe – “

„Naozaj, som v pohode.“

„Porozmýšľaj nad tým blogom, Sam.“ Tracey položila svoj pohár, silno ma objala a potom vlniac sa odišla z reštaurácie. Pospevovala si: „Milostný blog je malé staré miesto, kde môžeme blogovať. Milostný blog, baby. Milostný blog, babyyyyyy.“

To ako moja najlepšia kamarátka zosmiešnila pesničku od B-52s, aby ma presvedčila, ma rozosmialo. Pevným krokom som vyšla z reštaurácie a zamierila domov, čo bolo asi dva bloky ďaleko. Bolo mi jasné, že Jean-Lucove listy sú prioritou numero uno.

Bola som žena s poslaním. Takmer som sa zabila, keď som prehrabávala plastovú škatuľu v skrini. Vypadla rachotiac a len tak-tak minula moju hlavu. Vďakabohu, že môj muž bol pracovne mimo mesto, takže ten hluk nemohol nikoho vyľakať, teda okrem susedov a môjho psa. Ike, ktorý bol zvedavý, čo sa deje, sa s námahou prišiel pozrieť a dychčal mi za plecom. Čo už. Pohladila som ho po chlpatom uchu, otvorila som škatuľu a našla v nej ďalšiu. Fotoalbumy. Detské fotky. Zopár náhodných spomienok z minulosti.

Po šiestich ďalších škatuliach som ešte stále nič nemala a už som to chcela vzdať. Zrátala som škatule na zemi. Sedem. Presne toľko, koľko listov od Jean-Luca som dostala. To muselo byť znamenie.

Tak či tak, bola som zmierená s neúspechom.

Na prvý pohľad ani táto škatuľa nevyzerala nádejne – boli v nej rôzne papiere, zmluvy, reklamácie a staré výplatné pásky. Ale potom sa mi zatajil dych, lebo som vybrala zopár zakladačov, a aleluja, moja jediná momentálna túžba sa naplnila. Bledomodrý plastový obal plný starých listov zo mňa spravil šťastnú ženu. Opatrne som vytiahla Jean-Lucove listy a pozorne ich skúmala. Boli také čisté a zachované, akoby som ich dostala len včera, hoci uplynuli už tisíce včerajškov. Všetky smotanovo biele stránky boli popísané čiernym atramentom. V porovnaní s mojím škrabopisom, bolo Jean-Lucovo písmo priam umeleckým skvostom. Zoradila som listy, usadila sa na gauči a čítala som:

Prvý list

Paríž, 28. júl 1989

Moja milá Samantha,

naozaj neviem, ako začať tento prvý list. Nie preto, že by som nemal, čo písať, ale skôr preto, že mám v hlave toľko myšlienok, ktoré by som Ti chcel napísať, no nedokážem sa sústrediť. Nemám pri sebe slovník, aby som písal perfektnou shakespearovskou angličtinou, tak prosím, ospravedlň chyby, ktoré som spravil, a ktoré ešte určite spravím.

Prosím, nemysli si, že je pre mňa jednoduché vyjadriť svoje city na papier, ale keď Tvoje srdce niekoho potrebuje, nie je dobré to skrývať. Možno si myslíš, že je príliš skoro, aby som Ti vyznal lásku. Možno si to myslí aj väčšina ľudí, ale mňa ostatní nezaujímajú, pretože robím len to, čo musím. Nikto pred Tebou si moje srde nezískal tak rýchlo ako Ty. Ty si zbúrala všetky moje bariéry.

Sam, viem, že udržiavať medzi nami zdravý vzťah bude veľmi náročné, ale už som sa naučil, že „kde je vôľa, tam je cesta,“ a verím tomu. Ty si dievča, ktoré dokáže spraviť každého muža šťastným. Mám rád Tvoj zmysel pre humor, to, že si trošku blázon, Tvoju vášeň pre umenie, ale najradšej zo všetkého mám rád, keď si so mnou. Chýba mi Tvoj hlas. Stále mi znie v hlave, ako štebot šťastného vtáčika. Úplne si mi rozžiarila dušu... ako víla. Ďakujem Ti za čas, ktorý sme spolu strávili – plný nehy a radosti.

Bola by to katastrofa, ak by sme chceli zastaviť tú vášeň medzi nami. Ja som muž, ktorý nevie žiť bez vášne. Možno je to príliš trúfalé, ale je to to najlepšie, čo môžeme urobiť. V ten večer v reštaurácii som to cítil – nevyslovené spojenie. Musel som sa s Tebou rozprávať, ak by som to neskúsil, vyčítal by som si to celý život. Pre tú vášeň sa budem snažiť urobiť všetko. Naozaj chcem žiť výnimočný život po Tvojom boku.

Keď ste odchádzali zo stanice, nespýtal som sa, kde v Nice budete. Bol som blázon – samozrejme blázon do Teba. Mal som za vami prísť cez víkend. Ale moja hlava bola mimo, a dnes sa na seba hnevám, že som bol taký hlúpy. Volala si ma, aby som išiel s vami, ale ja som nad víkendom nerozmýšľal. Ale mal som ísť, Sam.

Naozaj túžim po tom, aby náš príbeh bol skvelý – aj romantický (áno!) aj erotický (hmmm!) súčasne. Naozaj som Ťa chcel potešiť a uspokojiť v každom smere, aby si si ma zaľúbila, a teraz si vyčítam, že som to nespravil. Napriek tomu si mojím krásnym dievčatkom, na ktorom mi veľmi záleží. Máme toho toľko spoločného – aj intelektuálne aj fyzicky – a nájsť niečo také v jednom človeku nebýva ľahké. Takže keď ho nájdeš, nemôžeš ho nechať odísť. Naozaj chcem byť s Tebou, aj keď to bude náročné. Musíme spolu bývať – ruka v ruke, srdce so srdcom, telo na telo.

Tento list nemôžem dopísať. Je to bláznivé. Ja som blázon!

***

Jean-Lucove slová boli afrodiziakom, jedlom pre človeka, ktorému chýba láska. Ich čítanie bolo lepšie než pchať sa čokoládou. Nenásytne som ich čítala, každá nová stránka bola krajšia, romantickejšia a poetickejšia. Jeho slová boli nádherné, plné vášne a prísľubu. Cítila som, ako mi pri každom slove srdce bije silnejšie. Naozaj som potrebovala nový zmysel života.

Obdivovala som jeho odvahu. Ja som nikdy tak ľahko nevyjadrovala svoje city. Nie ako on. A Bože môj, čo by som dala za to, aby som v živote zažila takú vášeň. Ale ja som sedela na gauči, uvažovala, čo sa to vlastne deje, prečo všetko, čo som chcela v živote mať, je nanič. Nemala som nič – len dlhy a nefunkčné manželstvo, pocit viny a strach. Kam to všetko zmizlo? V ruke som držala Jean-Lucove listy.

Traceyin nápad, aby som tie listy zverejnila na blogu ako nejaký barometer lásky, som zavrhla. Zrazu som bola obkľúčená výčitkami svedomia a ľútosťou. Jean-Luc mi napísal sedem krásnych listov, aby sa pokúsil oživiť našu vášeň.

A ja som mu nikdy neodpísala.

Ani jediné slovo.

Pas un mot.

Druhá kapitola

Duchovia minulosti

Bože môj, čo za kravu som to bola?! Aj po dvadsiatich rokoch ma Jean-Lucove listy dokázali rozohriať. Tak prečo som mu v osemdesiatom deviatom neodpísala? Musela som zistiť odpoveď. Možno, ak preskúmam svoju minulosť, zvládnem vyriešiť budúcnosť – celý svoj život som nechcela stráviť v manželstve bez vášne a už vôbec som nechcela byť zatrpknutou starou pannou. Ak bol niekedy čas všetko zmeniť, bolo to teraz.

Odložila som Jean-Lucove listy, vyskočila som zo sedačky a zapla som všetky svetlá v byte. Ike zodvihol svoju veľkú hlavu a znepokojene sa na mňa pozrel. Môj starý chlpáč so šedivejúcou papuľkou sa otočil na pohovke. Ešte raz sa na mňa pozrel, potom položil tlapky na zem a znelo to, akoby mal chlpaté papuče. A potom som začula vŕzganie. Vyskočil na posteľ v hosťovskej izbe – našu posteľ, pretože už dlho som nespávala v jednej izbe s Chrisom.

Sadla som si na gauč a hlavou mi vírili otázky. Prečo si vydatá žena odkladala toľko listov, ktoré by pre ňu nemali nič znamenať? Naozaj mi toľko záležalo na tom, čo si o mne muži mysleli? Musela som si ich odkladať ako dôkaz, že ma niekto ľúbil? Ako odpoveď na to vypadla na zem pohľadnica. Zodvihla som ju. Striaslo ma od znechutenia a sklamania. Bola od môjho biologického otca, Chucka.

Bláznivý muž s modrými očami a tmavými kučeravými vlasmi, ktorý stál pred komicky zväčšeným plagátom k narodeninám, mal vyplazený jazyk a prevrátené oči. Na druhú stranu pohľadnice napísal banálnu správu, ktorá sa končila takto: „Tak, toto je narodeninový pozdrav, ktorý som pre Teba stvoril. Ľúbim ťa.“

Tak či tak, bol lepší než ten pozdrav, ktorý mi poslal o pár rokov neskôr. Na tom bola žena v trenčkote a čipkovanej bielizni – s nápisom „Zahraj to znova, Sam.“

Obe pohľadnice som založila do obalu, hoci som uvažovala, či ich radšej nevyhodiť. Popravde, spochybňovala som všetko.

Môj manžel ma vždy obviňoval, že mám traumu „z opustenia“ kvôli Chuckovi – tomu blbcovi, ktorý nás opustil. Stačí povedať toľko, že som si toho kvôli môjmu biologickému otcovi veľa vytrpela. Ale brali by to tak všetci normálni ľudia. Rok a pol po svadbe nás s mamou opustil pre nejakú inú ženu. Ukradol auto. Odišiel ním do kalifornského zapadajúceho slnka. Dvere na byte nechal otvorené, takže nám utiekli aj mačky. Nenechal nám ani lístok. Mala som pol roka, žltačku a koliku. Mama mala dvadsaťjeden rokov a strach z budúcnosti. A čo je ešte horšie, jeho rodina nás tiež odpísala.

Tak či tak náš život išiel ďalej – a bolo nám oveľa lepšie. Keď som mala šesť rokov, mama sa vydala za muža, ktorého hrdo volám svojím otcom – Tonyho. Ako veľmi múdre päťročné dievčatko som asi zohrala malú úlohu v jeho rozhodovaní sa o svadbe, keď som sa naňho pozrela veľkými modrými očami a spýtala sa ho: „Budeš mojím ockom?“ A nie, moja mama s tou otázkou nesúhlasila. Išlo len o mňa – dievčatko, ktoré chcelo mať kompletnú rodinu.

Tony súhlasil s mojím návrhom a mama sa zaňho vydala o rok neskôr. Na svadbe som mala kučeravé vlásky ako Shirley Templeová. Náš život bol skvelý, nie, bol úžasný – samé dúhy a jednorožce, ružový sen. Teda aspoň pre mňa. Chuck tu nebol, takže nemohol vetovať návrh, aby si ma v mojich desiatich rokoch môj ocko formálne adoptoval.

Dva mesiace po mojej adopcii sa mi narodila sestrička, Jessica. Vďaka knižke Ako prichádzajú deti na svet? som vedela dosť o živote, a poznamenala som: „Ocko ju bude mať radšej ako mňa. Ona je jeho ozajstné bábätko. Ja nie.“

Rozplakala som sa.

Mama s otcom mi vysvetlili, že len preto, že som nevznikla zo šťastného kýchnutia (tak to bolo v tej knihe), to neznamená, že nie som jeho ozajstná dcéra. Láska nevyplýva len z DNA. Stále som žiarlila na pozornosť, ktorú venovali mojej sestre, ale časom sa tento problém vyriešil. Zabudla som aj na adopciu, aj na svoje staré priezvisko. Bola som Plattová a tešila som sa z toho.

Až do dňa, keď mi bolo pripomenuté, že Plattová vôbec nie som.

A to ma privádza späť k Chuckovi.

Polozabudnutý a nenávidený otec sa mi ozval, keď som mala dvanásť rokov – práve keď som prechádzala pubertou. Akoby môj život nebol dosť zmätený. Samozrejme, že jeho túžba spoznať ma, mamu rozhodila, ale dala mi na výber. Bola som zvedavá a dúfala som, že mi odpovie na moje otázky. Napríklad – prečo? Prečo opustil moju nádhernú mamu? A mňa? Ale bola som príliš nervózna sa na to spýtať.

Skôr než prvý telefonát som dostala darčeky – červený semišový kabát zo Saks a diamantové náušnice. Ako keby to mohlo napraviť fakt, že nikdy neplatil alimenty. V ôsmej triede som jednu tú náušnicu stratila. Žiarlivá spolužiačka mi zničila kabát; modré škvrny od pera na chrbte sa nedali vyprať.

Po tejto jeho snahe nadviazať so mnou vzťah som mu poslala nejaké moje fotky. Ako odpoveď mi poslal svoju fotku, ako sa korčuľuje v Santa Monice, omotaný v banánovo žltej handre s leopardím vzorom. A tak, ako rýchlo do môjho života vkorčuľoval, tak sa z neho vyparil. Dokázal tým len to, že leopardy, najmä tie s korčuľami, svoje návyky nemenia.

Po rokoch ma znova kontaktoval. V lete, keď sa moja rodina sťahovala do Londýna za otcovou prácou, zistil, že študujem na Univerzite v Syracuse. Ozval sa mi, či niečo nepotrebujem. Povedala som mu, že plánujem cestovať po Európe, že budem celé leto robiť čašníčku, aby som si to zaplatila a spýtala sa ho, či by mi teda nedaroval dvesto dolárov na cestu.

„Jasné,“ povedal. „Šek som už poslal.“

Týždne som sledovala poštára. Ale každý deň bol taký istý. Poštár len sledoval, ako sa môj výraz mení z očakávania na bolestné sklamanie. Trochu mi zatancoval, stál na jednej a potom na druhej nohe. Očami som v jeho tvári hľadala odpoveď. Mal vždy veľmi ospravedlňujúci hlas – akoby to bola jeho chyba, že nesie zlé správy. Šek som nikdy nevidela. Chuck zmizol z môjho života.

Prisahala som si, že naňho zabudnem.

Ale nezabudla som.

Vždy som bola optimistka, alebo skôr človek, ktorý si znovu príde po ďalšiu ranu a poníženie. A preto som dala Chuckovi ešte jednu šancu, keď sa moja rodina sťahovala z Londýna do Newport Beach. Hoci som sa vo vzťahu k nemu veľakrát zranila, v to leto ma premohla zvedavosť. Chuck žil iba hodinu cesty od nás. Načasovanie sa mi zdalo správne. Mala som dvadsaťjeden rokov, už som bola dospelá a potreba vidieť ho tvárou v tvár bola veľmi silná. Tak by to urobilo každé americké dievča. Zavolala som mu.

Na moje prekvapenie sa ozval. Spýtala som sa ho, či nepôjdeme na obed. Prijal moje pozvanie a dohodli sme sa, že sa stretneme v kaviarni. Mame som sľúbila, že to bude naše tajomstvo, lebo som nechcela nahnevať svojho otca, muža, ktorý ma vychoval. Malo to byť tajné stretnutie. Na druhý deň som strávila v aute dve hodiny, v tom pekle, zvanom cesta 405, aby som sa dostala na 10ku, Pacific Coast Highway a stretla sa s mužom, ktorý mal polovičný podiel na mojom splodení. Prekvapenie nad prekvapenie – stál pred reštauráciou. Nevykašľal sa na mňa.

Počas obeda, keď len kecal a kecal – väčšinou o sebe – som ho skúmala, akoby bol nejakou bizarnou atrakciou v obludáriu. Snažila som sa zistiť, či vôbec máme niečo spoločné. Mal modré oči presne ako ja ale jeho boli tmavšie, bez odtienkov zelenej alebo zlatej žiary okolo zreničiek. Vlasy mal tiež tmavé, kučeravé, takmer čierne. Celkovo bol tmavší. Ale najhorší na ňom bol jeho úsmev. Och, z tej jeho radosti sa mi chcelo grcať. Čo za človeka to oproti mne sedelo?

Potom urobil niečo nemysliteľné. Vláčil ma po celej reštaurácii a predstavoval ako svoju dcéru. Ústa mi zaplnila horkosť. Jedlo sa mi vracalo do krku. Bol to úplne cudzí muž. Keď som odišla z toho podniku, už som s ním nikdy neprehovorila.

To je odpoveď. Aj z toho mála, čo o ňom viem, je mi jasné, že ovplyvnil väčšinu mojich nesprávnych rozhodnutí o mužoch. Vytvorila som si akýsi vzorec – chodila som s mužmi, ktorí ma nechceli, a odkopávala tých, ktorí ma ľúbili. Ak ma mal niekto rád, musel v tom byť nejaký háčik. Napokon, môj vlastný biologický otec, moja krv, sa na mňa vykašľal.

Zíde z očí, zíde z mysle. Než mi parížsky flirt so Jean-Lucom mohol zlomiť srdce, vrátila som sa na univerzitu a o otcovi som už nikdy nepočula. Jean-Lucovi som neodpísala, lebo sa mi páčil. A podľa mojej logiky neriskovať znamenalo nezlomiť si srdce. Namiesto toho, aby som sa vystavovala nebezpečenstvu, vyhýbala som sa všetkým druhom ozajstnej intimity.

Teraz po dvadsiatich rokoch, som dúfala, že nie je neskoro prelomiť tento bludný kruh. Tak som sa bála zaľúbiť sa, že som to nikdy nespravila.

Keďže som nemala, čo stratiť, rozhodla som sa.

Ospravedlním sa Jean-Lucovi.

DRUHÝ LIST

Paríž, 30. júl 1989

Moja pani, sladká Samantha,

Tvojmu francúzskemu suveníru veľmi chýbaš. Ani jedna bunka v mojom tele bez Teba nedokáže žiť. Tak veľmi chcem byť s Tebou, že dúfam, že nás tento list spojí. Som pri papieri, tak ako by som bol pri Tebe – rozprávam sa s Tebou, ale bohužiaľ sa Ťa nemôžem dotknúť, ani Ťa pobozkať. Vždy, keď odídem z bytu, bojím sa, či mi voláš z Nice práve v tom okamihu, keď nie som zastihnuteľný. Je to veľmi nepríjemný pocit.

Ak by si zostala, za pár dní by som Ti mohol ukázať krásy francúzskych kaštieľov a Normandiu – pamätník Vašich hrdinov, ktorí sa tam pred štyridsiatimi piatimi rokmi prišli nechať zabiť. Ukázal by som Ti Paríž a Francúzsko, tak ako ich vnímajú Francúzi, aby si pochopila náš život, ktorý nie je len o nosení bagiet pod pažou a pití vína. A cez Francúzsko, spoznáš aj mňa. Život všetkých Francúzov je spojený s minulosťou národa.

Sam, chcem, aby si vedela, že sa cítim ako malý chlapec, píšuci list svojej prvej frajerke. Vo svojom živote som poznal veľa dievčat, ale veľmi málo z nich som mal skutočne rád, či nebodaj ich ľúbil. Nemysli si, že mám (ako sa u nás hovorí) „sladké srdce“, že sa zamilujem, do každého dievčaťa, ktoré stretnem. To určite nie je môj prípad. Ale starať sa o niekoho, deliť sa s ním o svoje pocity, žiť pre niekoho iného je také úžasné. Život je skvelý.

Niekedy maličkosti zmenia náš život silou hurikánu. Nevieš, ako sa to stalo, ani prečo, ale je to tak. Rád píšem, keď cítim, ako mi srdce pri každom slove bije vášňou.

Pochádzam z prímorskej oblasti, vyrastal som v provensalskom slnku, ale Tvoje srdce je oveľa silnejšie a roztápa mi krv v celom tele. Moja hlava, zvyčajne chladná, je taká zapálená, že ju nespoznávam. Ty musíš byť čarodejka na úteku zo Salemu, či nie?

Samantha, prosím, ver mi, že mi s Tebou bolo nádherne, že v Tvojom objatí som cítil ozajstnú lásku. Tvoja náklonnosť mi ukázala, že k sebe patríme.

Náš zážitok nie je turistickým flirtom. Nebol to ani môj zámer. Ty si Sam, ktorú chcem opatrovať. Dúfam, že to cítiš rovnako. V Tvojich modrých očiach chcem byť stratený naozaj na dlhú dobu.

Avec amour et désir,

Jean-Luc.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Autorkina poznámka

PREDHOVOR

PRVÁ KAPITOLA

Sedem listov

Druhá kapitola

Duchovia minulosti

TRETIA KAPITOLA

ŠTVRTÁ KAPITOLA

Piata kapitola

ŠIESTA KAPITOLA

Siedma kapitola

Ôsma kapitola

Deviata kapitola

Desiata kapitola

Jedenásta kapitola

Dvanásta kapitola

Trinásta kapitola

ŠTRNÁSTA KAPITOLA

Pätnásta kapitola

ŠESTNÁSTA KAPITOLA

Sedemnásta kapitola

Osemnásta kapitola

Devätnásta kapitola

Dvadsiata kapitola

Dvadsiata prvá kapitola

Dvadsiata druhá kapitola

Dvadsiata tretia kapitola

Dvadsiata štvrtá kapitola

Dvadsiata piata kapitola

Dvadsiata šiesta kapitola

Dvadsiata siedma kapitola