Deník rebelky

Moje šáhlý bábinky

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Karen McCombieová

Deník rebelky – Moje šáhlý bábinky – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

E-knihy v edici Deník rebelky:

Moje trhlá rodinka

Moje trapný dvojče

Moje šáhlý bábinky

Moje tajná přání

Obsah

1. Babičky útočí

2. Vítejte v netopýří jeskyni

3. Pokračování příště...

4. Na válečné stezce

5. Skutečná jména a neskutečná ostuda

6. Pryč s vtipálky

7. Věci, které v noci dělají žuch

8. Trik s hračkou

9. Reptání, úpění a sendviče

10. Mám tě ráda, ale...

11. Jejda, rozbila jsem kočku

12. Nadšenci a machři

13. Vosa není hračka

14. Kamarádka exota

15. Nečekaný zachránce

16. Stíhačka

17. Náš (hrobový) den

18. Čas na tajnou zbraň

19. Jejda? Hádejte, kdo?

Na památku Jeannie, královny zápasu

Babičky útočí

Seděla jsem na hřbitově a vrčela.

Neděste se, tohle není začátek hororu. Nezmutovala jsem z úplně normální, kapánek nedbalé třináctileté holky v prvního opravdového vlkodlaka severního Londýna.

Ten hřbitov prostě náhodou sousedí s naší zahradou (ne, není strašidelný, je zajímavý).

Vlastně ten hřbitov z našeho domu ani nemůžete pořádně vidět kvůli hrbům a křoví, ve kterém jsem se ukrývala. („Hrby“ jako kopečky, a ne „hroby“ jako místa posledního spočinutí, pokud jste to nepřečetli správně.)

Fajn, zpátky k vrčení.

Opírala jsem se o svůj milovaný vánoční stromek – který jsme tady s taťkou a Sonnym zasadili před lety, místo abychom ho vyhodili s těmi ostatními povánočními nesmysly – a několikrát se zhluboka nadechla.

Nádech... a výdech...

Nádech... a výdech...

Nádech...

Buch, buch, buch.

Nebyla jsem sama. Moje vrčení a snahu o dosažení zenové rovnováhy sledoval pár očí černých jako korálky. Clyde – můj poněkud nevrlý domácí králík – hopkal za mnou, když jsem se vyplížila ze zadních dveří, přešla celou, trochu přerostlou zahradu a protáhla se kovovým plotem, který je dole trochu ohnutý.

Významně na mě zíral a drbal se svou dlouhou tlapou za huňatým uchem (buch, buch, buch). A pak – aniž by ze mě spustil oči, jako kdybych kvůli tomu mohla přehlídnout, co dělá – mi začal okusovat lem trička.

„Ne, to nedělej!“ řekla jsem a sevřela ho do náruče.

Už stihl nadělat dost škody. Jsem napůl slepá, jak se víc než týden snažím sledovat své oblíbené pořady v přenosné televizi velikosti krabičky od sirek, kterou měla původně ve svém pokoji mamka. (Minulou sobotu večer překousal Clyde šňůru od naší normální televize, přesně dvě minuty před koncem ABSOLUTNĚ nejnapínavějšího dílu Dr Who.)

Kde že jsem to byla?

Aha, jasně, snažila jsem se vysvětlit, proč jsem tak nabručená. A hned se k tomu dostanu.

Ale nejdřív je tu ještě jedna otázka: proč dřepím tady, v křoví na kraji hřbitova?

Odpověď zní: snažím se mít „čas pro sebe“.

Tak se tomu říká v módních časopisech.

V mém nemódním světě se tomu říká útěk před otravnými členy rodiny dřív, než začnu ŘVÁÁÁT...

Aha, pomyslí si všichni. Mluvíš o Sonnym!

No, většinou by to byla správná odpověď.

Ale tentokrát nebyl můj provokativně temperamentní, trouboidní brácha-dvojče důvodem, proč jsem před deseti minutami skřípala zuby a odplížila se zadním vchodem, abych nevybuchla; ten se ještě nevrátil ze školy.

Chci říct, jasně, že mě Sonny rozčílil tím, že dnes ráno strávil ve sprše celých dvacet minut a při tom si zpíval z plna hrdla, aby neslyšel, jak za dveřmi syčím, že okamžitě potřebuju na záchod.

A je pravda, že mě neskutečně nudilo, kolikrát dokázal Sonny v hovoru zmínit, že jeho klučičí kapela bude za pár dní točit první singl. („Mami! Nemáme náhodou med? Potřebuju si ho rozpustit v teplé vodě kvůli krku – abych měl na pondělí hlas v pořádku.“ „Babi, ty jsi uklidila ty texty k písničce, kterou budeme v pondělí natáčet?“ „Tati! To nahrávací studio, kde budeme v pondělí natáčet – věděl jsi, že je kousek od tvé práce?“ „Clyde – nechtěl bys nám v pondělí dělat doprovodné vokály?“ Tak jo, to poslední jsem si možná vymyslela...)

Vím, že si všichni (včetně mých nejlepších kamarádek Letitie a Hanny) myslí, že bych měla jásat nad představou, že má někdo z mé rodiny nahrávací smlouvu a možná natočí singlový hit. Ale upřímně, to byste museli vidět, jak nevkusně můj brácha a jeho kámoši z kapely vypadají (představte si, neonové cyklistické šortky a k tomu ladící basebalky?!) a slyšet, jak strašně lacině ty jejich songy znějí.

Prostě... no... dokážete si představit tu ostudu, jestli se ta jeho kapela někdy objeví v televizi nebo v časopise? Ve škole bych musela předstírat, že vlastně se Sonnyn nejsem nijak příbuzná, protože já chodím do normální školy v Highbury, zatímco Sonny chodí do snobské dramatické školy v Islingtonu.

Ten plán měl pár much: a) Sonny a já jsme si bohužel hodně podobní (hubení, tmavé měkké vlasy a mateřské znaménko nad horním rtem), b) stejné příjmení – „Birdovi“, které je samo o sobě dost nezvyklé, a proto se snadno pamatuje, a c) jeho kapela se jmenuje po mě: Sadie Rocks.

Jak lichotivé, kdyby byli novou Nirvanou.

Trapné, protože jsou spíš jako The Tweenies a hrají pop.

Ale jakkoli bylo příšerné, příšerné, příšerné na to myslet, nebyl to důvod, proč tady načuřeně sedím.

A kdo z rodiny za to může?

Někdo zvenku by si mohl myslet, že to je mamka, protože už patnáct minut mlátí do piana nějakou klasiku (ach jo, kéž bych měla mamku – učitelku něčeho užitečného, třeba vaření, a ne hudby.) Ne, ona za to taky nemůže.

Mohla by to být moje malá sestra Marta s tím svým příšerným vřískáním, které někdy vydává, a to ji pak nejde nijak rozveselit ani odvést její pozornost a vám se z toho rámusu může rozskočit hlava.

Ani ona za to nemůže, aspoň dneska ne.

Mohl by to být můj skorootčím Will (ještě si mamku nevzal a ona se zase ještě technicky nerozvedla s taťkou), který vyskočí, kdykoli Marta začne vřískat, a ptá se: „Co s ní je? Je nemocná? Nebo jí jenom lezou zuby? Neměli bychom zavolat doktora? Nebo s ní jet do nemocnice?! Co s ní je? Je nemocná? Nebo...?“ Je jako zaseknutá gramofonová deska, až máte pocit, že se z toho nakažlivého stresu zblázníte.

Ne, ani Willova vina to není.

Sedím tady naštvaně po škole v pátek odpoledne a snažím se uklidnit kvůli návštěvě jedné příbuzné.

Příbuzné, která tady zatím strávila jenom jeden den (a co je důležitější, taky jednu noc), ale máte pocit, že to byl celý rok.

„Víš co?“ vešla mamka vesele minulou sobotu ráno do obýváku, když před tím s někým mluvila po telefonu.

Podívala jsem se na ni přimhouřenýma očima a zjistila, že její veselost je ultra nahraná. Mamka by fakt potřebovala hodiny herectví v dramatické škole mého bráchy, aby byla přesvědčivější.

„Co je?“ našpicovala jsem ostražitě uši na gauči, na kterém jsem se povalovala u televize. (U té velké, to ještě Clyde nepřekousal šňůru.)

Will ležel na podlaze a pohupoval s Martou nahoru a dolů, bedlivě sledován naší kočkou (jmenuje se Pes) ze svého vězení (obrovská klec v rohu pokoje, kde musí trčet, dokud se jí nezahojí noha). Sonny byl na zkoušce (hej, už se zmínil o tom, že jeho kapela bude v pondělí natáčet první singl?!?), a tak se nemohl tu novinku dozvědět z první ruky...

Přijede Nonna.

Nonna je italsky babička, abyste věděli. Z toho by se logicky dalo usuzovat, že mamčina mamka je Italka, ale ne-né... to by bylo příliš jednoduché.

Potřebujete to dovysvětlit? No, možná později, ale asi vám to stejně nebude o moc jasnější. S Nonnou není nikdy nic jasné nebo rozumné.

Tak jo, řeknu vám tohle: narodila se jako Muriel Bannisterová, pak se stala Muriel Wintersovou, pak strávila pár měsíců jako Mimi Rodriguezová a teď jí všichni její přátelé a sousedi ve Španělsku znají jako Bunny Humphriesovou. Pomohlo vám to? Ne? Myslela jsem si to. Varovala jsem vás.

Prostě Nonna má tolik osobností, kolik má jmen. Je to jako mít několik babiček. Přinejmenším šest za cenu jedné. (Jak výhodné...) Namátkou si vybavím Legrační Nonnu, Hodnou Nonnu, Štědrou Nonnu, Netaktní Nonnu, Vševědoucí Nonnu a Šílenou Nonnu.

„Jak dlouho tady bude?“ zeptala jsem se a všimla si, že Will zbělal víc než kelímek krému na opruzeniny.

„Dva týdny,“ odpověděla mamka se širokým úsměvem a vyděšeným pohledem králíka ve světle reflektoru auta.

„Dělají jí v bytě nějaké stavební úpravy, a tak si myslela, že by to byla ideální příležitost k návštěvě.“

Will se snažil být zdvořilý a zakrýt svou hrůzu logickou otázkou: „A kde bude spát?“

Hurá, že se zeptal, právě jsem totiž chtěla zjistit totéž.

Naposledy u nás byla Nonna na návštěvě před třemi lety na moje a Sonnyho desáté narozeniny. Bylo od ní milé, že nás přijela „rozveselit“, protože mamka s taťkou se právě rozešli a taťka se nastěhoval do volného pokoje/pracovny nad garáží.

Problém byl, že žádná výhoda týkající se Nonny nebyla nikdy stoprocentně výhodná. Nonna byla sice super štědrá na dárky (v blahopřáních jsme obvykle našli spoustu eur), ale nad celou její návštěvou se vždycky vznášely chmury. Jako když dorazila babička (naše irská normální a rozumná babička) s domácím narozeninovým dortem ve tvaru Scooby-Doo, tenkrát na sebe Nonna strhla veškerou pozornost svým teatrálním pláčem nad rozchodem rodičů, i když mamka s taťkou byli v pohodě a já a Sonny jsme to sotva zaregistrovali, protože taťka se neodstěhoval do Bolívie nebo co. (Se slzami v očích se Nonně podařilo naštvat babičku, když si spletla Scoobyho vyvedeného s láskou v barevné polevě s koněm. Babička to Nonně vrátila, když zamumlala, že ona nás zná aspoň tak dobře, aby věděla, na jaké programy se její vnoučata dívají. Zkrátka spolu nevycházely.)

Kromě nečekaných výbuchů pláče měla její návštěva ještě další nedostatek – musela jsem s ní spát v jednom pokoji. Byla jsem celou noc vzhůru kvůli jejímu chrápání, které bylo hlasité asi jako sbíječka, ale když jsem jí to další ráno řekla (asi nezdvořile), Nonna se trylkem zasmála, jako by to byla ta nejabsurdnější věc, kterou kdy v životě slyšela.

„Sadie, drahoušku,“ držela mě za bradu, hlavu nakloněnou k jedné straně, aby mi viděla přímo do očí, „v životě jsem nechrápala ani den! A měla jsem tři manžely, nemyslíš, že by mi to aspoň jeden řekl? Ty a ty tvé legrační sny!“

No, aspoň tentokrát nebudu muset snášet Nonnino neexistující chrápání. Díky taťkově novému mládeneckému doupěti (byt nad pohřebním ústavem v Blackstock Road) a díky tomu, že se Sonny přestěhoval do taťkova bývalého pokoje a já pak do bývalého Sonnyho pokoje, zůstal po této rošádě můj bývalý pokoj volný. Měl to být pokoj pro Martu a měl být vyzdobený skotačivými ovečkami a buclatými andělíčky nebo něčím podobným, až bude dost velká, aby se se svou postýlkou přestěhovala z mamčiny a Willovy ložnice.

A tak minulý víkend padlo rozhodnutí – Nonna dostane mou postel a já budu spát na nafukovací matraci ve svém starém pokoji. Nevadilo mi to... co byl omezený přístup k mé šatní skříni a k počítači v porovnání s mučením sbíječkou?

A pak, ŠUP!! rozhodnutí bylo to tam, protože ve čtvrtek ráno s velkou slávou praskla nádrž na vodu nad mým starým pokojem a následkem byl jeden naprosto promáčený koberec a zdi, po kterých stékala voda.

„Budu v pohodě!“ řekla jsem, když jsem stála ve dveřích a svírala školní batoh, zatímco mamka s telefonem pod bradou listovala zlatými stránkami a hledala číslo na instalatérskou pohotovost. „Možná bych mohla pokrýt podlahu pytli na odpadky a zůstala bych suchá?!“

Zvenku jsem slyšela, jak Will startuje auto a vyráží na letiště pro Nonnu.

„Ty si děláš legraci, Sadie Birdová!“ řekla babička, která držela Martu na boku a dívala se na tu spoušť. „Do víkendu bys měla oboustranný zápal plic!! S tím se nedá nic dělat. Prostě budeš muset bydlet se...“

Svaly v babiččině obličeji byly napjaté, jako by pouhá myšlenka na Nonnu hořkla v ústech.

„... svou druhou babičkou,“ vykoktala.

Já bych radši podstoupila riziko toho oboustranného zápalu plic, i když jsem si nebyla úplně jistá, co to s sebou přináší, hlavně když to přežiju. Cokoli jiného než bydlení s Nonnou a jejími hlučnými nosními dutinami.

Takové štěstí jsem neměla.

„Hele, zapomněl jsem, že Nonna dokáže být i legrační! Co ty?“ zeptal se mě Sonny včera večer, když jsem přehrabávala skříňku v koupelně a hledala špunty do uší, než půjdu do mučírny. Teda, chci říct do postele.

„Ne,“ řekla jsem suše. Jasně, že Nonna dokáže být legrační (a hodná a štědrá a netaktní a vševědoucí a šílená).

Když jsme se včera se Sonnym vrátili ze školy, objali jsme ji na přivítanou a ona se samozřejmě snažila chovat co nejlíp. Měla spoustu otázek (několik na mě a asi milion na Sonnyho) a chválila nás (zvláště Sonnyho hvězdný talent) a oběma nám zpětně nadělila kapesné. A samozřejmě neopomněla přidat legrační historky o svých přátelích ve Španělsku. Mně se zvlášť líbila ta o Janet a Normanovi, kteří se snažili založit flamenco skupinu z britských důchodců žijících ve Španělsku.

„Takže všechno je v pohodě, ne?“ sršel Sonny optimismem, když vytáhl ze zadní kapsy kalhot ten paklík eur od Nonny.

„Jo, všechno je v pohodě, ale jen v tvých představách...“ zamumlala jsem, našla špunty do uší a zabouchla dvířka skříňky.

„Jak to myslíš?“ zamračil se na mě Sonny, když sarkasmus v mém hlase doputoval až do jeho natvrdlého mozečku.

„Dnes večer jsme viděli hodnou verzi Nonny,“ upozornila jsem ho (a nezapomněla na tu legrační ani na štědrou). „Ale vzpomeň si, existuje mnohem víc verzí!“

Prosmýkla jsem se kolem něho, protože jsem se chtěla dostat do svého pokoje a bezpečně upadnout do hlubokého spánku dřív, než dorazí Nonna a spustí tu svou noční sbíječku.

Buď si to Sonny nechce připustit, nebo má dvousekundovou paměť jako zlatá rybka (což je možné), ale on se choval, jako kdyby vůbec netušil, o čem mluvím.

Dneska ráno u snídaně, když Nonna pochválila Willovi ovesnou kaši a odrecitovala Martě několik dětských říkanek ve španělštině, se na mě dokonce podíval, jako by říkal: „Vidíš, je v pohodě! Co máš za problém?“

(Jasně, ještě kousek Hodné Nonny.)

Neměla jsem energii, abych mu pohledem odpověděla: „Jen počkej a uvidíš,“ protože jsem byla strašně nevyspalá (špunty do uší moc nepomohly).

Začalo to dneska po škole.

„Ty to opravdu, opravdu skvěle umíš s Martou!“ slyšela jsem Hodnou Nonnu říkat Willovi, když jsem vcházela do dveří. Will se nadmul pýchou. Když před pár měsíci skončila mamce mateřská dovolená, dohodli se, že do práce půjde ona (protože byla vedoucí hudebního oddělení a vydělávala víc) a Will se vzdá práce učitele tělocviku a bude dělat tatínka v domácnosti.

„Ale Will přece nemůže být šťastný jako muž v domácnosti! To není práce pro chlapa! Budeš muset odejít z práce, Nikolo, a nechat Willa, ať se vrátí k učení!“ zaslechla jsem, jak Netaktní Nonna hlasitě říká mamce, když se vrátila z práce. (Proto to zběsilé mlácení klasiky do klavíru. Asi to je lepší, i když hlučnější možnost, než mlátit Nonnu.)

A pak se moje neitalská babička obrátila na mě. No nazdar. Když jsem zahlídla záblesk v jejích očích, pochopila jsem, že mě čeká útok Nonn. Jen mě nenapadlo, že to bude všech šest najednou.

„Jé, Sadie, pojď se pomazlit!“ (Legrační Nonna.) „Víš, jak rosteš, čím dál víc mi připomínáš tvého chudáka dědečka, byl to báječný muž!“ (Hodná Nonna.) „Škoda jen, že jste po něm se Sonnym museli zdědit to příšerné mateřské znaménko nad rtem. A na dívce to vypadá o moc hůř!“ (Netaktní Nonna.)

„No, mě to vlastně nevadí,“ snažila jsem se nenápadně vykroutit z Nonniny náruče, protože jsem cítila, že se blíží nebezpečí.

„Počkej, podívám se na to. Hmm... musíš být opatrnější, z mateřských znamének může vzniknout rakovina.“ (Vševědoucí Nonna.) „Poslouchej, co kdybych ti k šestnáctinám zaplatila odstranění toho znaménka laserem?!“ (Štědrá a Šílená Nonna – v jediné krátké větě.)

V tu chvíli jsem začala předstírat, že mi zvoní mobil. Ve skutečnosti mi vzteky drnčel jen mozek.

Tak jsem nechala všechny ty Nonny v obýváku, proběhla kolem mamky, která v hale naštvaně bušila do piana, a prchla i se svým nezhoubným mateřským znaménkem (které se mi líbilo) a vzteky drnčícím mozkem (což se mi nelíbilo) vrčet na čerstvý vzruch sem do křoví.

Ach jo...

Kvůli té prasklé nádrži jsem nemohla utéct do pokoje.

Vlastně jsem neměla ani televizi, abych přišla na jiné myšlenky, protože ta, co fungovala, byla velká jako poštovní známka.

A dva týdny s Nonnou budou nebezpečnější pro mé fyzické i psychické zdraví, než by kdy mohl být oboustranný zápal plic (myslím).

Píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp-píp!

Mobil v zadní kapse kalhot doslova ožil.

„Zrovna jsem dorazila,“ řekla Hanna. „Jsem u vás v hale – Will mě pustil dovnitř. Kde jsi?“

„V pekle,“ zabručela jsem, protože jsem věděla, že bude jenom hůř.

Ruppp!! ozvalo se z mých oblíbených džín. Jak jsem vstala, zachytila se jejich zadní kapsa za větev.

Už víte, jak to myslím?

Vítejte v netopýří jeskyni

„Co posloucháš?“ zeptala jsem se.

Letitia stála na schůdku přede dveřmi a bezvýrazně na mě mrkala. Možná by teď byla vhodná příležitost vytáhnout sluchátka z uší.

Místo vysvětlování jsem se natáhla po jejím iPodu a přečetla si to na jeho miniaturním displeji.

„No One‘s Gonna Love You“ od Band of Horses.

Znám ten song: „... like I do“ – to následuje hned po názvu. Byla to nádherně smutná písnička. Celá o neopětované lááásce a tak.

Pro Letitii byla ideální – na svém iPodu neměla nikdy nic jiného než smutné písničky o neopětované lááásce. Díky nim přežívala to, že její různí Kluci snů ani nevěděli, že existuje.

I když někteří možná věděli, že existuje (pokud to nebyl právě případ hlasatele z kanálu Nickelodeon, kterého milovala před pár měsíci), ale rozhodně neměli ani tušení, že je do nich zamilovaná až po uši.

V minulosti byli mezi jejími Kluky snů ten hlasatel z kanálu Nickelodeon, asi desítka kluků ze školy (včetně Stefana Yatese s povahou prošlé plechovky tuňáka) a ten kluk, který každý víkend doručoval taťkovi noviny Sunday Mirror. Jo, a málem jsem zapomněla – jednou vytrhla fotku manekýna z časopisu J17 z roku 2002, který patřil její starší sestře Kelise, a nosila ji v peněžence, dokud se nerozpadla.

Jejím současným Klukem snů je náhodou dost sympatický kluk, který se v nejbližší době rozhodně nerozpadne. To je ta dobrá zpráva.

Ta špatná zpráva je, že je to sedmnáctiletý pohřebnický učeň. Ale co, nikdy nemůžete mít všechno.

„Kdo tu je?“ zeptala se Letitia s nadějí v hlase, konečně se odpojila a vešla dovnitř.

„Čaroděj ze země Oz. Kdo myslíš?“ otočila jsem se a šla dovnitř první.

Věděla jsem, na co Letitia naráží. Tak trochu doufala, že u nás bude na návštěvě Cormac (ten pohřebnický učeň). No, byl to sice můj kamarád (a Sonnyho), ale známe ho přes taťku, protože Cormacovo pracoviště (Pohřební ústav McConnell a synové) bylo přímo pod taťkovým bytem a Cormacův byt (kde dočasně bydlel se svým starším bratrem Kylem) byl přímo nad taťkovým bytem.

Taťka a Cormac se o sebe vzájemně tak trochu starali. Taťkovi se stýskalo po našem (mém a Sonnyho) vysedávání v jeho mládeneckém doupěti nad garáží, kde jsme poslouchali muziku a dívali se na jedno dévédéčko s komediemi za druhým, a Cormac za nás moc rád zaskočil. Myslím, že Cormacovi chyběly měkoučké gauče a domácí pohodlí, když se teď dům jeho rodičů přestavoval a Kyleův byt byl napůl módní výstřelek a napůl jako scéna z hudebního videa.

Ale zpátky k věci, ve skutečnosti měla Letitia větší šanci narazit na Cormaca u taťky, jak sedí na jeho novém černém koženém gauči a dívá se s ním na opakování seriálu Kancl, než tady, jak pomáhá Willovi přebalovat Martu...

„Co se ti stalo s džínama?“ ignorovala Letty můj přívětivý sarkasmus a zadívala se mi na zadek. Nebo přinejmenším na tu trhlinu v džínovině, pod kterou byly dobře vidět moje modrobíle pruhované kalhotky.

„Potrhal mě levhart. Musím se převlíknout. Jdeš nahoru?“

„Jasně... ale kde je ona?“

Ten konec Letty rychle zašeptala. Samozřejmě mluvila o Nonně. Stejně jako Hanna, ani ona se s ní nikdy nesetkala, a stejně jako Hanna, i ona si přišla tohle páteční odpoledne trochu zašpehovat. A stejně jako Hanna, myslím, že ani ona úplně nevěřila, že Nonna může být tak hrozná, jak jsem ji vylíčila.

„Sedí na telefonu – prudí zedníky u ní doma.“

Slyšela jsem Nonnu, když jsem šla vyzvednout Hannu. Ječela na ně španělsky z plných plic. Ještě teď jela na plné pecky. Měla jsem z toho špatný pocit. Teda, kdybych já byla španělský zedník na druhém konci drátu, lákalo by mě hodit si nohy nahoru a celý den číst španělskou variantu Daily Mail. Protahovala bych tu práci měsíce a připisovala další nuly na konec účtu.

Pomóóóc – to je ale představa! Dva týdny s Nonnou budou už takhle supertěžkým testem, kolik toho vydržíme. O pár dní víc a řekla bych, že si naše rodina zaslouží zvláštní medaili za statečnost od někoho z královské rodiny, který by se pro tuto příležitost oblékl do zlata.

„Téééda!“ mumlala Letty, když šla za mnou do pokoje, který býval mým. Teď už to není poznat: Nonna se tu zařídila jako doma – její dva obrovské kufry byly otevřené a z nich koukalo oblečení na roční cestu kolem světa. Taky na mém toaletním stolku odsunula moje laky na nehty, kartáč na vlasy, krabičku se sponkami a gumičkami do vlasů do kouta, aby si mohla rozložit svou sbírku vodiček, krémů a voňavek a obrovské růžové pěnové natáčky.

A to není všechno. Navíc omotala moji lampičku na nočním stolku hedvábnou šálkou s černým vzorem a další – červenou s růžemi – pověsila na okno.

„Vítejte v mý jeskyni,“ ukázala jsem rukou po pokoji, aby vynikla ta beznaděj.

„Nejsou tady nějaký netopýři?“ zažertovala Letty a klopýtla o moji nafukovací matraci, kterou na koberci pod nohama přehlídla. Mohlo to být horší, mohla zakopnout o Hannu, která se hrbila na zemi, protože počítala, kolik párů bot si Nonna pečlivě vyrovnala do řady (devět).

Písk!!

Nafukovací matrace vydala podezřelý zvuk, když jsem se na ni postavila, abych odhrnula ten červený závoj a pustila do pokoje trochu světla.

„Podle Nonny to dodává tomuhle pokoji takovou ambivalentní atmosféru,“ vysvětlovala jsem, zatímco zmatené obličeje mých kamarádek dostaly ostřejší rysy a nevypadaly už jako dvě řepy v železničním tunelu.

„Ambivalentní... to znamená, že máte smíšený pocity kvůli něčemu, ne?“ zeptala se zmatená Hanna.

„Jasně, ale zkus to říct Nonně,“ odpověděla jsem a otevřela okno, aby se do netopýří jeskyně dostalo trochu vzduchu. Cokoli, jen abych neusnula. „Myslím, že myslela abnormální.“

„Řekni mi ještě jednou, proč jí říkáš Nonna?“ zeptala se znovu Hanna, která vstala ze země a sedla si na postel.

„Když jí mamka řekla, že čeká dítě, myslela si Nonna, že normální oslovení „babička“ nebo „babi“ by ji dělaly moc starou,“ pokrčila jsem rameny. „A tak si zjistila, jak děti v jiných evropských zemích říkají svým babičkám, a asi si řekla, že „Nonna“ zní nejlíp.“

No, to byla ta kratší verze.

V delší verzi bychom se museli vrátit o třináct let zpátky. Muriel/Mimi/Bunny tenkrát vtrhla do porodnice, aby navštívila svá čerstvá vnoučata (ano, mě a toho jak-se-jmenuje). Přímo z letadla ze Španělska dorazila se spoustou barevných květin a se slzami štěstí v očích rozdávala všem polibky a vzrušeně oznámila, že si přeje, aby ji její „rozkošní andílci“ znali jako „Nonnu“. „Není to prostě kouzelné jméno? Je to babička řecky, víte?“ řekla mamce a taťkovi a zmatené babičce, které stačilo, že je normální babička. (Mimochodem „nonna“ není řecky, ale jak už jsem říkala, italsky.)

Pak se Muriel/Mimi/Bunny/Nonna podívala na hodinky a řekla, že musí pospíchat, protože má lístky do divadla Sadler’s Wells’ na Labutí jezero a že tam úplně netradičně hrají samí muži.

Páááá!

A taková je pořád, přibližně každé dva roky vletí do našich životů jako hezky opálené tornádo a pak zase zmizí.

A při té úplně první návštěvě nezůstala ani tak dlouho, aby zjistila, že její rozkošní andílci mají jména. Ne že by s nimi souhlasila, protože ani „Sonny“, ani „Sadie“ nebyly na jejím seznamu návrhů, který poslala mamce, když zjistila, že s taťkou čekají dvojčata.

Díky bohu, že v zeleném severním Londýně měli moji rodiče dost rozumu, aby se nad ním pobavili a pak ho poslali obloukem do koše. Jinak mohl být Sonny Thor (severský bůh války) a já jsem mohla být Desdemona (ze Shakespearova Hamleta). Thor a Desdemona Birdovi ... Umíte si to představit? Brrr.

Jo, a než na to někdo superchytrý upozorní, Thor je ve skutečnosti bohem hromu a Desdemona byla v Othellovi, a ne v Hamletovi. Ráda bych to použila jako doklad Nonnina protivného zvyku dělat dojem velmi světaznalé, vzdělané a umělecky založené ženy, která ovšem vždycky všechno zmotá. A co je nejhorší, nikdy to nepřizná.

„Víš, že byla třikrát vdaná?“ zeptala se Letty Hanny, ráda, že ví o mé rodinné historii aspoň o fous víc než Hanna. Letty a Hanna si nikdy nenechají ujít příležitost mít jedna nad druhou navrch. Mám je obě moc ráda, ale ještě radši bych byla, kdyby se měly vzájemně trochu raději.

„A za koho byla vdaná?“ zeptala se Hanna přímo mě a ignorovala Letty i s její zajímavou informací. „A co se s těmi manželi stalo?“

„No, za mého dědečka byla Nonna vdaná celé roky,“ opírala jsem se o parapet. „Ale já jsem ho nikdy nepoznala, protože umřel krátce před tím, než jsme se se Sonnym narodili.“ (Tehdy byla Muriel Wintersovou, manželkou Bernieho a ženou v domácnosti v Reigate v hrabství Surrey. Vždycky o dědečkovi mluví jako o skvělém muži – lásce jejího života. Maminka říká, že měli oddělené ložnice a skoro spolu nemluvili.)

„A neodjela po jeho smrti na dovolenou do Španělska, kde si po deseti minutách vzala někoho jinýho?“ napovídala Letty.

„Po deseti dnech,“ opravila jsem ji. „To byl Alejandro. Navštěvovala jeho kavárnu každý večer. Byl vdovec a jí se zalíbilo, že jí začal říkat „Mimi“, protože vyslovit „Muriel“ pro něho bylo moc těžký.“

„A to stačilo na to, aby se do něho zamilovala a vzala si ho?“ zeptala se šokovaně Hanna.

„Vlastně jo,“ líně jsem se natáhla, vytáhla jednu z Nonniných růžových pěnových natáček ze síťovky, ve které je skladovala, a začala jsem si na ni na zkoušku natáčet pramen vlasů.

„Když pak zjistila, že od ní očekává, že s ním bude ve dne v noci pracovat v kavárně, rychle se taky odmilovala. Já jsem se s ním nikdy nesetkala – rozvedla se s ním, když jsme se Sonnym byli ještě malí.“

„A kdo byl potom?“ zeptala se Hanna, která skopla tenisky z nohou a vklouzla do zlatých sandálů. Pak natáhla nohy před sebe, aby zjistila, jestli jí sluší atraktivní boty pro ženy po šedesátce.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Babičky útočí

Vítejte v netopýří jeskyni

Ukázka z následujícího dílu:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: