Dobrodružství mezi dinosaury

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Mary Pope Osbornová

Dobrodružství mezi dinosaury – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Obsah

Domeček na stromě

Všude knihy

Cesta do neznáma

Punťa

Zářící medailonek

Údolí dinosaurů

Útěk před nebezpečím

Obří stín

Úžasný let

Hurá domů!

Domeček na stromě

„Pomoc! Příšera!“ vykřikla Anička.

Kuba jen zamumlal: „To určitě, příšera u nás, v Žabí Zátoce. To tak!“

Vtom Anička vyjekla a rozběhla se po cestě: „Utíkej, Kubo!“

Ach jo!

To má za to, že si hraje se svou sedmiletou sestrou.

Anička si s oblibou vymýšlela. Ale Kubovi už je osm a půl. Zajímají ho skutečné věci.

„Pozor, Kubo! Ta příšera se blíží! Honí tě!“

Kuba odsekl: „Tak ať!“

Anička tedy pelášila do lesa sama.

Kuba pozoroval nebe. Sluníčko se pomalu klonilo k západu.

„Aničko, vrať se! Už musíme domů!“

Ale Anička zmizela.

Kuba čekal, ale Anička nikde.

Zavolal hlasitěji: „Á-ni-čkó!“

„Kubo! Kubo! Honem pojď sem!“

Kuba si povzdechl: „Co se dá dělat!“

Sešel z cesty a zamířil k lesu. Podvečerní slunce zlatilo stromy.

„Tady jsem!“

Už ji viděl. Stála pod vysokým dubem a ukazovala na provazový žebřík: „Podívej!“

„Jú!“ Tak dlouhý provazový žebřík Kuba v životě neviděl.

Žebřík byl uvázaný vysoko v koruně dubu.

A tam kde končil, bylo vidět dřevěný domeček vklíněný mezi dvě větve.

Anička žasla: „Tak vysoko už žádný jiný domeček na stromě nemůže být! Tenhle je určitě nejvýš na světě!“

„Kdo ho tady postavil?“ divil se Kuba, „vidím ho tu poprvé!“

„To nevím. Ale lezu nahoru.“

Kuba chtěl Aničku trochu přibrzdit: „To nemůžeš! Nevíme, komu patří.“

Anička se však nedala: „Jenom na chvililinku...“ A vydala se po žebříku vzhůru.

„Aničko, vrať se!“

Lezla dál.

Kuba vzdychl: „Aničko, už se stmívá. Musíme jít domů.“

Ale Anička zmizela uvnitř domečku.

„Aničko!“

Kuba chvilku vyčkával. Chystal se zahalekat znovu, ale vtom Anička vystrčila hlavu z okénka a zavolala: „Knížky!“

„Cože?“

„Je tu plno knížek!“

No tohle! Kuba knížky miloval.

Posunul si brýle, aby mu dobře držely, chytil se žebříku a šplhal vzhůru.

Všude knihy

Kuba se otvorem v podlaze vsoukal do domečku.

Vykulil oči. Domeček byl opravdu plný knih. Byly všude. Prastaré knihy v zaprášených deskách. Nové knížky s lesklými barevnými obaly.

„Podívej! Je odtud vidět daleko, předaleko,“ jásala Anička, která ještě pořád vyhlížela okénkem.

Kuba se k ní připojil. Dole pod sebou viděli koruny stromů. V dálce zahlédli místní knihovnu. Základní školu. Park.

Anička ukázala na druhou stranu: „Tamhle je náš dům.“

A opravdu. Bylo vidět jejich bílý dům se zelenou verandou. Opodál zahlédli i sousedovic černého psa Punťu. Byl úplně mrňavý.

Anička na něj zavolala: „Haló! Punťo!“

„Psst!“ napomenul ji Kuba. „Nemáme tu co pohledávat!“

Znovu se rozhlédl po domečku

a uvažoval: „To bych rád věděl, komu všechny tyhle knížky patří.“ Všiml si, že z mnohých čouhají záložky.

„Mně se líbí tahle,“ prohlásila Anička. Ukázala na knihu, která měla na obálce starý hrad.

„Tady je knížka o našem kraji,“ všiml si Kuba. Nalistoval stránku, kam někdo zasunul záložku.

„Hele, tohle je Žabí Zátoka,“ zaradoval se. „Vždyť je to přesně náš les!“

„A tady je něco pro tebe!“ Anička držela v ruce knihu o dinosaurech, ze které visela modrá hedvábná záložka.

Kuba si sundal batoh a nedočkavě jí vzal knihu z ruky: „Ukaž, podívám se.“

„Ty si prohlídni tuhle a já se podívám na tu o hradech,“ navrhla Anička.

„Ne, raději ne,“ namítl Kuba. „Nevíme, komu ty knížky patří.“

Ale zároveň už otvíral knihu v místě založeném modrou záložkou. Nemohl odolat.

Na obrázku byl prehistorický létající ještěr – pteranodon.

Dotkl se prstem obrovských křídel podobných netopýřím.

„Páni,“ vydechl. „Kdybych ho tak mohl vidět živého!“

Pozorně si prohlížel obrázek podivného tvora kroužícího po nebi.

Najednou Anička zaječela: „Áááá!“

Kuba zvedl hlavu od knihy: „Co je?“

„Obluda!“ křičela Anička a ukazovala k okénku.

„Přestaň si vymýšlet!“

„Je tam! Opravdu!“

Kuba vyhlédl ven.

Nad korunami stromů se vznášel nějaký obrovský tvor! Vzadu na hlavě měl podivný dlouhý chochol. Tenký špičatý zobák. A mohutná netopýří křídla!

Byl to opravdový, živý pteranodon!

Ještěr zakroužil a rozletěl se přímo k domečku. Vypadal jako větroň!

Zvedl se vítr.

Listí stromů se třepetalo.

Tvor se znenadání vznesl vysoko k nebi. Kuba si div neukroutil hlavu, jak se snažil nespustit dinosaura z očí.

Vítr ještě zesílil, svištěl v koruně dubu.

Domeček se začal otáčet dokola.

„Co se to děje?“ vykřikl Kuba.

„Schovej se!“ volala Anička.

Vtáhla bratra dovnitř.

Domeček se točil kolem své osy. Rychleji a rychleji.

Kuba pevně zavřel oči a držel se Aničky.

Pak se najednou všechno zastavilo.

Znehybnělo.

Kuba otevřel oči. Okénkem dopadaly dovnitř šikmé paprsky slunce.

Byla tam Anička, knihy, jeho batoh.

Domeček zůstal pořád vysoko v koruně stromu.

Ale nebyl to tentýž dub.

Cesta do neznáma

Kuba se podíval z okénka.

Pak si prohlédl obrázek v knize.

Znovu se podíval z okénka.

Rázem si uvědomil, že to, co vidí venku, a to, co je na obrázku, je stejné – do puntíku.

Na nebi kroužil pteranodon. Země byla porostlá hustým vysokým kapradím a trávou. Mezi tím se klikatila říčka a za ní se zvedal kopec. A v dálce bylo vidět sopky.

„K-kde to jsme?“ vykoktal Kuba.

Pteranodon si to namířil dolů k jejich stromu. Přistál kousek od něj. Téměř se nehýbal.

„Co se to s námi stalo?“ zeptala se nechápavě Anička a dívala se na Kubu. Ten se však díval stejně nechápavě na ni.

Po chvilce odpověděl: „Já nevím. Prohlížel jsem si ten obrázek v knížce…“

„A řekl jsi: Kdybych ho tak mohl vidět živého,“ doplnila Anička.

„Jo. A pak jsme ho uviděli. V lese u Žabí Zátoky.“

„Jo. A pak se zvedl vítr. A domeček se začal otáčet,“ dodala Anička.

„A my přistáli tady.“

„A my přistáli tady,“ opakovala Anička.

„Takže to znamená…,“ začal Kuba.

Anička se zeptala: „Takže to znamená… co?“

„Nic,“ zavrtěl Kuba hlavou. „Nic z toho, co je kolem, nemůže být doopravdy.“

Anička se znovu podívala z okénka a skoro zašeptala: „Ale on je opravdický. Je hodně opravdický.“

Kuba se taky podíval z okénka. Pteranodon stál dole u stromu. Jako na stráži. Obrovská křídla měl roztažená na obě strany.

„Hej!“ křikla Anička.

„Pssst!“ zasyčel Kuba. „Nemáme tady co dělat.“

„Ale kde se to tady nachází?“ zeptala se ho.

Kuba se přiznal: „To nevím.“

„Haló!“ křikla Anička znovu na tvora dole.

Pteranodon zvedl hlavu a díval se na ně.

Anička na něj zahalekala: „Kde to jsme?“

Kuba ji však okřikl: „Neblázni! Přece neumí mluvit, ale možná se o tom dočteme v téhle knížce.“

Podíval se znovu na obrázek pteranodona. Pod ním stálo:

Tento létající ještěr žil v období křídy. Vyhynul před 65 miliony let.

Ne. To není možné. Přece se nemohli přenést do doby před 65 miliony let!

„Kubo,“ řekla Anička, „on je hodný.“

„Hodný?“

„Jo, řekla bych, že je. Slezeme dolů a promluvíme si s ním.“

„Promluvíme?“

Anička dál nečekala a už byla na žebříku.

„Počkej!“ vykřikl Kuba.

Ale Anička šplhala dolů.

„Zbláznila ses?“

Anička seskočila na zem. Nebojácně předstoupila před pravěkého tvora.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Domeček na stromě

Všude knihy

Cesta do neznáma

Ukázka z následujícího dílu:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: