Kronika kambionů –

Polibek z temnot

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Jaime Reed

Kronika kambionů – Polibek z temnot – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

1

Co se týče zlých duchů, nejlepší je držet jazyk za zuby.

To je užitečné základní pravidlo, ale tajemství jsou nestálá a vyžadují příliš velkou údržbu. Každou lež musíte posílit dvěma dalšími a tak to jde pořád dál, až to tajemství nakonec imploduje, což všem dokonale zkazí náladu. A to je zasloužený trest za neupřímnost, tedy pokud nejste zároveň lhář i ten, kdo je klamán. Potom je to všechno jen sakra zmatené.

Takže v zájmu upřímnosti musím přiznat, že ty výpadky, co jsem je poslední dobou měla jak na běžícím páse, se zhoršují. A to tak, že hodně. Už to nebylo neškodné snění za bílého dne, ani nějaký chvilkový trans, ale naprosté zatmění, vykolejení v čase i prostoru. Jako by nějaký lajdácký filmový střihač k sobě slepil dvě nesouvisející scény a doufal, že si té nenávaznosti obecenstvo nevšimne. Ovšem měla jsem pár vodítek, které jeho manipulaci prozrazovaly.

Například změna dějiště. Místo v instituci nucených prací mládeže, známé jako střední škola James City, jsem najednou byla doma, ve svém pokoji, přilepená zády ke stropu. Ano, ke stropu. Nebylo to poprvé, co jsem zažila jev levitace, a ani mému srdečnímu rytmu se to moc nezamlouvalo. Teď to navíc bylo ještě znepokojivější, vzhledem k tomu, že jsem si vůbec nemohla vzpomenout, jak jsem se sem dostala.

Kdyby se neozvalo zaklepání na domovní dveře, nejspíš bych spala dál. Bylo mi jedno, kdo to je – soused, pošťák nebo svědkové Jehovovi. Potřebovala jsem vysvobodit, a to rychle. Klepání ustalo a nahradilo ho nastartování motoru a zvuk auta odjíždějícího po příjezdové cestě. Přepnula jsem do módu panika, zoufale se snažila vyškrábnout v sobě zbytečky sebekontroly a nějaký smysl pro realitu.

Ruce i nohy mi visely ve vzduchu, ale můj trup jako by ke stropu poutal neviditelný postroj. Kutálela jsem se sem a tam ve snaze dostat se ke stěně a slézt po ní k podlaze, ale moje snaha byla zcela marná. Tady nahoře jsem neměla žádnou moc a ze vznášení jsem měla stejnou hrůzu jako z pádu. Třásla jsem se po celém těle, ronila slzy na zem hluboko pod sebou a moje volání o pomoc zůstalo bez odezvy.

I kdyby mě ten člověk venku za dveřmi slyšel, jak by se dostal dovnitř? A i kdyby zavolal policajty a ti by do domu vrazili násilím, jak bych vysvětlila, že jsem se zasekla na stropě? Nechápala jsem to ani já sama, a to prosím mám mnohem větší znalosti v oboru podivností než průměrný občan. Došlo mi, že se hned tak ze stropu nedostanu, a tak jsem se rozhodla věnovat čas leteckému pohledu na svůj pokoj.

Čtyři stěny polepené plakáty, dvě malá okna a přetékající skříň mi nikdy nepřipadaly tak podivné a ladění do zelena ještě umocňovalo dojem, že shlížím na nějakou mimozemskou scénu. U protější zdi stál psací stůl s počítačem a komoda přetékající knihami, plechovkami od limonády, špinavým oblečením a kosmetickými výrobky. Vůbec bych se nedivila, kdyby v mém pokoji kromě mě žilo ještě něco a stavělo si to na zimu hnízdečko, ale kromě sebe jsem v celém domě necítila žádný jiný zdroj životní energie.

Kromě toho, že jsem z ničeho nic dokázala překonat zemskou přitažlivost, jsem taky na sobě měla pyžamo a voněla jsem sprchovým gelem. Vlasy mi visely podél obličeje v mokrých, zacuchaných loknách, které jsem se prsty pokoušela rozplést na jednotlivé prameny. Takže i vlasy jsem měla umyté, ale jako by to udělal někdo, kdo nevěděl, co si počít s jejich divokostí. Bezpochyby za to mohla Lilith, proto mi bylo jasné, že se od ní žádného vysvětlení nedočkám. Moje „vnitřní spolubydlící“ se snažila zakrýt svoje stopy, co jí síly stačily, a zjevně musela narychlo odstranit spoustu důkazů, jenže práce kvapná, málo platná.

To je trest za to, že je člověk posedlý. To, čeho se kambioni jako já bojí nejvíc. Nosíme uvnitř sebe vnímající bytost, která je dost nepředvídatelná za těch nejlepších okolností, a pokud se věci začnou sypat, dokáže se vmžiku obrátit proti svému hostiteli. Tisíckrát jsem slyšela, že mám být opatrná, nikdy si nepřestat dávat pozor, nikdy její moc nepodceňovat, ale poslechla jsem?

Na svou obranu jsem si ale myslela, že budu mít víc času si zvyknout, že se budu moct o světě kambionů a zvláštních stravovacích návycích, které s sebou nese, učit postupně. Koneckonců jsem se s tímhle parazitem nenarodila jako ostatní mého druhu, ale dostala jsem ho jako nechtěné dědictví od zesnulé kamarádky. Její předčasná smrt znamenala, že mě teď obýval sukubus, a s tím přišla pořádná hora zodpovědnosti.

Tu zlověstnou nájemnici by z jejího nového obydlí vyhnala jedině moje smrt, a já nejsem zrovna sebevražedný typ, ať už se děje cokoli. Takhle já prostě problémy neřeším, není to můj styl. A navíc by mě mamka zabila. Ale po tom Lilithině posledním úletu jsem si začínala říkat, jestli si to nerozmyslím.

„Jak jsem se sem dostala?“ zeptala jsem se jí přísným, ale klidným hlasem, aniž bych očekávala podrobnou odpověď. Lilith odpovídala spíš „Ano“ a „Ne“, jako nějaké přízračné orákulum s omezenými schopnostmi komunikace. A když už zareagovala, obvykle to byly zlomky vzpomínek nebo ostré zabrnění podél páteře. Ovšem tentokrát se ani nepohnula, zůstala zastrčená v tom svém koutečku uvnitř mojí lebky.

Nadechla jsem se, abych se ovládla, a pak jsem pokračovala. „Lilith, s tímhle musíš přestat. To myslím vážně! Je mi líto, že v tomhle všem taháš za kratší konec, ale budeš se s tím muset smířit. Tohle je moje tělo, moje pravidla, moje volba.“

Stále žádná odezva, což znamená „Ne“.

Otočila jsem se na břicho a pokusila se na stropě dělat kliky nebo breakdance nebo cokoli, co by mě od něj odlepilo. Marně.

„Lilith! Okamžitě mě pusť dolů!“

Ještě jsem to ani nedořekla a gravitace mě stáhla dolů. V žaludku jsem cítila trhnutí. Pád trval déle, než by měl, a srdce mi sevřel děs z beztíže. Zalapala jsem po dechu. Vzdalovala jsem se od stropu a dopadla na měkkou matraci. Než jsem dech zase popadla, odhrnula jsem si vlasy z obličeje a všimla si, že na scéně chybí jedna důležitá rekvizita. Můj náramek byl pryč.

Nebyla to jen nějaká bezcenná cetka. Spíš to byla želízka bez klíčku, pouta, co se dala sundat jedině motorovou pilou. Byl v nich čip, který sledoval každý můj pohyb a všechny údaje posílal do mamčina notebooku. A tohle bezpečnostní opatření teď bylo narušeno.

Slezla jsem z postele a v marné naději, že mi náramek někde spadl, jsem pohledem pročesávala podlahu. Přecházela jsem po pokoji sem a tam a snažila se vybavit si, co si pamatuju jako poslední, což bylo velké významné nic. V časovém rozmezí od 13:09 do 15:34 jsem měla pořádné okno. A to mohla vyplnit jen jediná osoba.

„Cos provedla?“ uhodila jsem znovu na Lilith.

To ji probralo, takže se naježila. Za očními víčky se mi objevil výjev, vzpomínka na to, jak držím sklenici se čtvrťáky od Caleba, která mi trůnila na komodě. Pamatovala jsem si, jak jsem s ní tančila po místnosti a třásla si s ní u ucha jako s chrastítkem, což byla jedna z těch trapných věcí, již jsem dělala pouze v soukromí, když jsem myslela na svého přítele. Cukrouš i já máme trochu problémy s vyslovováním slova „milovat“, takže on dával svoje city najevo drobnými mincemi. Bylo mi jasné, že to, že se mi vybavil zrovna tenhle obrázek, je od Lilith něco jako vodítko.

Přešla jsem ke komodě a prohlédla si sklenici s drobáky, jestli na ní není něco divného. Ležel pod ní vzkaz napsaný na bílé kartičce a adresovaný mně. Písmo jsem nejdřív nepoznala – bylo příliš ledabylé. Vypadalo to, jako když se dítě učí psát psacím písmem a úzkostlivě se drží okrajů stránky. Ale aspoň jsem se nemusela bát, že bude Lilith falšovat můj podpis, ačkoli vlnky u jéček a ypsilonů trefila přesně. Žila uvnitř mého těla už skoro půl roku a měla přístup ke všem mým vzpomínkám, takže bylo jasné, že pár věcí ode mě pochytit musela. Neměla bych být tak šokovaná její inteligencí a vědomostmi o světě, ale stejně mě zaskočila. A ještě víc mě překvapilo to, co jsem si na lístku přečetla.

Samaro,

ty vzpomínky jsem před tebou skryla.

Nepátrej po nich, neptej se mě na ně.

Přijmi klid, který pramení z nevědomosti.

Teď už jsi v bezpečí.

Zapomeň, že se něco stalo.

Omlouvám se.

Lilith

To jako myslela vážně? Fakt čekala, že si jen přečtu to její haiku a zametu to pod koberec? Co se pokouší skrýt? Copak to bylo tak zlé, že stálo za to, vymazat mi z paměti celé jedno odpoledne? Dala mi najevo, že nehodlá ve svém rozhodnutí ustoupit ani o píď, takže si budu muset zahrát na detektiva.

Ale ze všeho nejdřív musím vypátrat, kam se poděl ten zatracený náramek.

Mrkla jsem do koupelny a na prádelním koši našla svoje oblečení i klíče od domu v kapse od džínů. Náramek nikde. Horečně jsem prohledala i máminu ložnici a pak přesunula pátrání do přízemí, ale ani v kuchyni, ani v jídelně jsem neměla štěstí. Prošla jsem předsíní do obývacího pokoje. Moje nohy jako by tam zamířily samy, zatímco se moje tělo snažilo vykroutit z nevyhnutelného. Ale jinak to prostě nešlo – obývák byl jediné místo, kde jsem ještě nehledala.

Cítila jsem se jako ten chlápek v Pulp Fiction, co musel dostat zpátky hodinky svého táty, ať to stojí co to stojí. Ten náramek pro mě měl stejnou sentimentální hodnotu, jenom bez toho nechutného příběhu kolem. Místo mafiánského bosse jsem se musela vyrovnávat s duchem, přízrakem jménem Nadine Petrowská, Lilithinou původní hostitelkou.

Bylo mi zcela jasné, že v téhle části domu straší, ať už skutečný duch, nebo výplod mojí neurózy. To s vámi udělá to, že vidíte blízkého člověka umřít ve svém obýváku. Ať už to bylo jakkoli, nečekalo mě nic dobrého, pokud jsem do místnosti třeba jen strčila špičku palce u nohy.

Sebrala jsem veškerou odvahu a vběhla do pokoje, rozhlédla se kolem, jestli nespatřím něco blýskavého, a pak jsem nadskočila strachy, když ticho proťalo ostré zazvonění. Pomalu jsem se otočila čelem k telefonu pevné linky, který trůnil na stole na opačném konci obýváku. Upřela jsem zrak na číslíčka příchozího hovoru, která svítila na miniaturním displeji.

Telefon zazvonil znovu a já téměř cítila, jak je mamka na druhém konci netrpělivá. Stejně jako ona sama, i zvonění telefonu v sobě mělo otravnou houževnatost vyžadující okamžitou reakci, i kdyby se mi nechtělo.

Natáhla jsem se, jak jen to šlo, chňapla po telefonu a vytáhla ho z nabíječky, aniž bych se ke gauči přiblížila víc, než bylo nezbytně nutné. Ze všech sil jsem se snažila nedívat na krásnou blondýnu ležící na podlaze. Z tohohle úhlu jsem viděla její dlouhé zlatavé vlasy, nataženou bělostnou paži, jemné zápěstí.

Kdybych se fakt hodně snažila, mohla bych předstírat, že si jen dává šlofíka, že spí jako Šípková Růženka potom, co se píchla o jehlu. Ale Lilith věděla svoje, i já věděla svoje a někde uvnitř jsem Nadine nenáviděla za to, že mě tu nechala s takovým břemenem. Možná že tohle byl její trest, to, že je takhle uvězněná v říši živých, navždy krásná, navždy mladá, ale nezvratně mrtvá.

Rozhodla jsem se brát svá zhroucení jedno po druhém. Zhluboka jsem se nadechla a přiložila si sluchátko k uchu. „Ahoj, mami.“

„Ahoj, zlato. To jsem ráda, že jsi ještě neodešla do práce. Právě mi do kanceláře volal táta, prý tě zítra vyzvedne a zajedete pro to nové auto.“

Auto? Pár vteřin mi trvalo si uvědomit, o čem mluví. „Jo! Aha, jasně, super, díky,“ blábolila jsem, když mi to došlo. „Počkej, já mám dneska směnu?“ Podívala jsem se na hodiny na krbové římse, která se začala natahovat a prohýbat jako rozměklá karamela. K všeobecnému křivení se přidaly i obrázky na stěně a křeslo, což byl můj impulz k vyklizení pozice. Přešla jsem do předsíně a mamka mi zatím do ucha chrlila detaily o pojistkách a cenách.

„Samaro? Posloucháš mě vůbec?“ zeptala se nakonec.

„Jo, jasně. Auta jsou super, brm brm,“ odpověděla jsem automaticky, stále ještě zaseknutá ve svých myšlenkách. „Hele, tohle možná bude znít divně, ale nevyzvedávala jsi mě dneska náhodou ze školy?“

Na lince se rozhostilo dlouhé ticho. „Ehm, ne. Asi před hodinou jsi přece volala, že tě domů hodí Caleb, takže pro tebe nemusím jezdit.“

A to jí jako přišlo v pohodě? Julie Marshallová, jejíž motto bylo: „Vy dva byste spolu neměli zůstávat sami“, svolila, aby mě domů odvezl můj přítel?

„Caleb?“ opakovala jsem.

„Ano, Samaro, Caleb. Vysoký, hubený, zoufale potřebuje oholit, nepamatuješ si? Ten kluk, bez kterého očividně nedokážeš žít,“ vysvětlovala mamka pečlivě, jako by mluvila s dementem. „Říkala jsem si, že když jdete dneska oba do práce, může tě vzít on. Mám dnes spoustu práce. Přes svátky se tady toho nahromadila kupa a já to potřebuju dohnat.“

Já se ale ještě pořád nepřenesla přes „domů tě odvezl Caleb“. A ten neutěšený fakt, že musím dneska do práce. Vážně byl Caleb u mě doma? Možná by mi mohl pomoct s pár odpověďmi.

Dosprintovala jsem ke vchodovým dveřím a zarazila se u bezpečnostního systému. Byl aktivní, což znamenalo, že kdykoli se dveře otevřely, musel do něj někdo zadat čtyřmístný kód. Přemítala jsem, co dalšího si ještě Lilith zvládla zapamatovat. Kód ke skříňce ve škole? Moje rodné číslo? Moji skutečnou velikost oblečení? Při té myšlence jsem se otřásla.

Otevřela jsem dveře a zachvěla se, když mě ovanul chladný vzduch, nevítaná předzvěst blížící se zimy. Listí na stromech už bylo převážně hnědé a většina ho už stejně spadala na zem. Na trávníku před domem se mísilo se střepy a další sutí, co tu zůstala po nadpřirozené bouřce z Díkůvzdání. Soused odvedle ze střechy svého minivanu právě sundával jedli. Ulicí proběhla žena v růžové teplákovce s ohromným vlčákem na vodítku. Od autobusové zastávky na rohu se trousilo několik dětí s batohy plnými knih a plastových dóz na oběd. Na první pohled se moje město zdálo být úplně v pořádku, ale ve skutečnosti to bylo právě naopak. Stačilo se pořádně podívat.

K mému zklamání venku nebylo ani stopy po Calebovi nebo jeho černém džípu, ale našla jsem to, co jsem celou dobu hledala. Na klice od dveří visel můj náramek. Prohlédla jsem ho, jestli není poničený, a sjela očima k Lilithinu jménu vyrytému na zlaté destičce. Řetízek byl mokrý a špinavý a jeden z článků rozštíplo něco ostrého na dva čistě oddělené kusy.

„Není ti nic, zlato?“ zeptala se mamka, když jsem se dlouho neozývala.

„Co? Ne, ne, jsem v pohodě. Jen trochu mimo. Musím běžet. Uvidíme se večer.“

Zavěsila jsem a zírala do prázdna. Byla jsem ještě zmatenější, než když jsem se probrala. Lilith měla pravdu, z nevědomosti vážně pramenil klid, ale taky zběsilý, hlodavý pocit jménem „Co se to sakra děje?“

Tohle není fér! Mám právo vědět, co se děje s mým tělem. Mohlo se přece stát cokoli. Mohla jsem vykrást banku, zamordovat autobus plný jeptišek nebo se promenovat nahá před celým fotbalovým týmem. Klidně si to mohl někdo nahrát na video a teď sbírat zhlédnutí na internetu. Nemohla jsem to nechat jen tak být.

Zabouchla jsem dveře s takovou silou, že sousedi museli nadskočit leknutím, a připravila se na další směnu v knihkupectví a na to, o čem jsem už teď věděla, že to rozhodně nebudou svátky klidu a míru.

2

Rychle jsem se převlékla, nalila si na hlavu snad půlku lahve neoplachovacího kondicionéru a smradlavým taxíkem jsem nakonec dorazila do práce s desetiminutovým zpožděním.

Ve zšeřelém odpoledni zářil nad knihkupectvím neonový nápis Buncha Books a lákal nic netušící oběti do svého chřtánu. Následovala jsem jeho vábení a cestou k němu jsem se prodírala tím přeplněným vězením konzumu a předražených cen.

V tuhle roční dobu se celé obchodní centrum probouzelo k životu a knihkupectví nebylo výjimkou. Všichni včetně strýčků a babiček se vyžívali v předvánočních výprodejích. Náš firemní nadšenec do technologií stál u svého pultíku u dveří a předváděl nejnovější aplikace pro elektronické čtečky a tablety. Děti se rodičům urvaly ze řetězu a pobíhaly po celé prodejně.

Taky se tu přes noc změnila výzdoba i atmosféra. Z reproduktorů vyhrávaly jazzové verze vánočních koled, po celé ploše visely na sloupech i regálech rudé girlandy a zelené věnce. U skládacího stolu seděla skupinka herců v historických koloniálních kostýmech a balili zákazníkům jejich nákupy do dárkových krabic a papírů. Ve vzduchu visela vůně pražené kávy, koření a máty, tak silná, že jsem se málem udusila.

Proběhla jsem centrální uličkou až k hlavnímu pultu a doufala, že se vyhnu svým nadřízeným. Dneska jsem ale neměla to štěstí, protože Linda, vedoucí prodejny, stála u přepážky a pomáhala postarší zákaznici. Využila jsem její chvilkové nepozornosti, proklouzla kolem ní a odpíchla si příchod u protějšího počítače. Právě jsem se chystala dokonat svůj grandiózní útěk, když Linda promluvila.

„Sam, víš, že ti směna začala ve čtyři, že jo?“

Zarazila jsem se uprostřed kroku. Skoro se mi to povedlo. „Já vím. Promiň. Něco mi do toho vlezlo.“

Zákaznice konečně odešla a Linda se ke mně otočila. „Poslední dobou se ti to stává čím dál častěji. Čeká nás předvánoční šílenství a já potřebuju spolehlivé lidi, co tyhle návaly zvládnou. Pokud s tím máš problém, obávám se, že…“

„Ta bouřka jí zdemolovala auto. No tak, Lindo, copak tys nikdy žádný problémy s autem neměla? Nebuď na ni takovej ras,“ pronesl za námi hluboký hlas a já se ani nemusela dívat, kdo to je. Cítila jsem jeho přítomnost hned, jak jsem vešla do obchodu – vlastně hned, jak můj taxík zabočil na parkoviště obchodního centra.

Otočila jsem se a spatřila Caleba, jak se opírá o pult, v jedné ruce svírá mamutí koblihu a druhou si pohrává se svojí jmenovkou na řetízku kolem krku. Na sobě měl svou obvyklou uniformu: béžové kapsáče, bílé triko s límečkem a na tváři nadřazený úšklebek. Jeho jednodenní strniště už začínalo vypadat spíš jako počínající plnovous. Do očí mu padaly pramínky světle hnědých vlasů a stáčely se mu kolem čelisti.

Přesně tak, Caleb Baker, mistr neupravených vlasů, už na tom byl lépe a vracel se do akce. A jednou z mála výhod kambionského života byla nezpochybnitelná moc nad opačným pohlavím. Mohl vypadat jako chodící mrtvola, a Linda před sebou stejně viděla muže svých snů.

„No jasně, Calebe, ty aby ses nepřidal na její stranu.“ Linda si uhladila dredy a laškovně se k němu naklonila.

„Jistě, ale deset minut ještě nikoho nezabilo, ne?“ zašklebil se Caleb a kousl se do rtu.

Pokud šlo o flirtování, neměl nikdy moc velké zábrany a to, že se teprve před třemi dny probral z kómatu, ho zjevně taky nijak neomezovalo. Jenže jeho talent mě právě teď vysekával z průšvihu, takže jsem to radši nekomentovala.

Linda zamrkala a pak na mě upřela překvapený pohled, jako by ji zarazilo, že tu ještě stojím. „No tak, Sam, padej. Nemusíš mít přece ještě větší zpoždění.“

Proklouzla jsem kolem Caleba a naše oči se na jednu nekonečnou vteřinu střetly. „Díky,“ zašeptala jsem.

„Nemáš zač,“ odpověděl a na ten nejkratší zlomek vteřiny přitiskl špičky prstů k těm mým.

Viděla jsem ho sice včera, ale zdálo se mi to jako mnohem delší doba, nejspíš kvůli tomu, co se stalo na ten osudový den Díkůvzdání. Bylo to teď mezi námi dost napjaté vzhledem ke všem našim povinnostem a tajemstvím, která jsme museli uchovávat, a být si takhle nablízku bylo pro nás slastné utrpení.

Naše empatické spojení z nás udělalo něco jako siamská dvojčata, jako bychom se společně pohybovali v rytmu, který nám udávali naši vnitřní spolubydlící. Dokonce jsme se i začínali podobně oblékat, i když to mohl způsobit předepsaný styl oblečení, co jsme museli nosit do práce.

Když jsem konečně došla až do kavárny, odpustitelná akademická čtvrthodinka zpoždění dávno uplynula a Alicia Hollowayová, moje spolužačka a kavárnová spoluotrokyně, si nebrala žádné servítky, když mě na tento fakt upozornila. A měla plné právo být napružená. Naše vedoucí byla v pokročilém stupni těhotenství a objevovala se v kavárně tak jednou za uherský rok, takže my servírky jsme si musely v bitevním poli mezi zákazníky a kávovary vystačit samy.

Alicia mohla být naštvaná, jak chtěla, ale brát vážně někoho, kdo vypadal jako rozkošná čokoládová panenka, prostě nešlo. Já teda nemám moc co říkat, ale stejně se mi většinou chtělo ji prostě štípnout do tváře a pak jí zaplést z kudrnatých vlasů cop.

Poslední dobou jsem se chovala fakt divně a potřebovala jsem to lidem kolem sebe nějak vynahradit, takže proč nezačít právě u ní. Alicia nedávno konečně dostala řidičák, tudíž jsem se toho rozhodla využít ve svůj prospěch. Slíbila jsem jí, že jí půjčím auto a potrénuju s ní řízení, což ji poměrně uklidnilo, a tak jsme mohly vedle sebe pracovat ve zdvořilé harmonii.

„Víš, že Malik Davis utekl z domova?“ zeptala se mě, když vytahovala z trouby zázvorové sušenky.

„Něco jsem zaslechla,“ zavrčela jsem.

„Do školy přišla i policie, ale nikdo ho tam neviděl,“ dodala.

Ve skutečnosti nikdo neviděl opravdového Malika Davise už přes tři měsíce, ale o tom jsme věděli jen já, Caleb a Tobias. Pochybovala jsem, že se někdy najde Malikovo tělo – Tobias dokázal nechat věci nenávratně zmizet, a to včetně sebe.

Při myšlence na Tobiase jsem byla vděčná za svoji ztrátu paměti. Aspoň na několik málo sladkých minut jsem mohla zapomenout na Zlobra, který se schovával někde ve stínech – tedy na inkuba s nevyřízenými účty a schopností měnit podobu. Už jsem Tobiase neviděla několik hodin, ale to neznamenalo, že není někde poblíž. Mohl být kdekoli, mohl se proměnit v kohokoli jako skutečný mistr převleků a manipulace a vůbec. Vzal na sebe podobu mého mrtvého spolužáka a pak žil s jeho rodinou, takže mi bylo jasné, že je schopný skoro všeho.

„On se určitě někde objeví,“ ujistila jsem ji a kopla do sebe horké espreso.

„Jak se držíš?“ ptala se Alicia. „Víš, já vím, jak jste si s Malikem byli blízký.“

Skoro jsem kafe zase vyplivla. „Cože? To teda nebyli. To Malik za mnou pořád dolejzal, ne já za ním. Pokud sis nevšimla, já mám přítele.“ Pohodila jsem hlavou směrem k oddělení s hudbou.

„No to já vím, ale víš to i ty?“ Nemohla jsem si nevšimnout jedovatého tónu v jejím hlase. Trochu mě překvapilo, že ten obvykle spokojený andílek najednou tak odmlouvá, a tak jsem to otočila proti ní.

„Ještě mi řekni, že jsi do Malika taky zabouchnutá.“

„Ne!“ vyhrkla Alicia až trochu moc rychle.

Zalapala jsem po dechu. „Panebože! Ty jsi do něj fakt blázen!“

„Nejsem. Sklapni.“ Alicia našpulila rty v roztomile trucovitém výrazu a dál utírala pult.

Tak tohle si Tobias vypije. Nejen že na sebe vzal podobu největšího sukničkáře z celé školy, ale vedle všech ostatních holek se mu povedlo okouzlit i tuhle důvěřivou druhačku, která na mě teď zlostně zahlížela. Aspoň jsem si mohla být jistá, že celý problém není jen moje vina, a vrátit se s čistým svědomím k práci.

Po zavíračce se všichni zaměstnanci shromáždili u východu, zatímco Linda ještě narychlo obhlížela prodejnu.

Choulili jsme se ve vestibulu a sledovali, jak v jednotlivých odděleních knihkupectví jedno po druhém zhasínají světla. Já upírala oči na Caleba a četla jeho slova, aniž by musel pohnout rty. Rozuměla jsem mu naprosto přesně. Cítila jsem jeho energii, nevyslovené emoce valící se z jeho těla ve vlnách, a díky tomu, že jsme byli v tak těsném prostoru namačkaní s desítkou dalších lidí, mě ten pocit vzrušoval ještě víc.

Caleb měl paže svěšené podél těla a v podivném rytmu střídavě svíral a rozevíral pěsti. Jeho oči byly plné barvy, jak se v nich do naší bezeslovné konverzace přidával jeho duch. Caleb měl očividně potíže Capona zkrotit, což bylo jasně patrné z toho, jak se neustále ošíval. Můj vlastní duch byl taky dost nabuzený, a kdybych Lilith nechala volnou ruku, byli bychom s Calebem už dávno oficiálně spojení, místo těch tanečků, co jsme tady teď provozovali.

Když se Linda vrátila, vylezli jsme všichni ven do ledové noci. Zaměstnanci se trousili ke svým autům a já pod markýzou čekala na modrý chrysler, který ale nebyl nikde v dohledu. Julie Marshallová byla příkladná mamina, ale co se týče jejích šoférských povinností, poslední dobou začínala trochu zaostávat.

Před očima mi poletovaly bělavé mžitky a svět se mi rozmazal do šedých fleků. Ještě nebyla dost zima na to, aby se sníh udržel, ale prázdné parkoviště i tak pokrývala tenoučká bílá vrstva.

Aliciin táta čekal ve svém SUV u obrubníku. Motor se s řevem probudil k životu hned, jak ji zahlédl.

„Nezapomeň na to ježdění!“ křikla na mě poněkud výhrůžně Alicia, když nastupovala do auta. Její otec šlápl na plyn a Hollowayovi byli spolu s dalšími auty pryč dřív, než jsem je stihla poprosit o svezení.

Začínaly mi pomalu umrzat prsty u nohou, když vtom se ke mně přitočil Caleb. Ve vlasech se mu třpytily sněhové vločky a uši i tváře mu planuly jasně rudou barvou. Byl vysoký a štíhlý a fakt pěkný kluk, ale pár minut na sluníčku by mu rozhodně neuškodilo. Kdybych zamhouřila oči, úplně snadno by mi s tím sněhem okolo splynul.

„Tak jdeš, nebo co?“ pobídl mě.

„Čekám na mámu,“ odpověděla jsem.

„Ta nepřijede.“

Zachvěla jsem se, a rozhodně to nebylo chladem. „Cože?“

„Před hodinou jsem jí volal, že tě domů hodím.“

„Vážně? A ona souhlasila?“ To se mamce vůbec nepodobalo.

„Jo. Už mi důvěřuje. Ví, že nehodlám udělat žádnou hovadinu. A navíc nám stopuje čas.“ Vytáhl si ruku z kapsy a zkontroloval pohledem hodinky. „Máme patnáct – ne, třináct minut, než si pro mě přijde se zahradníma nůžkama a plechovkou motorovýho oleje. Říká tomu podomácku vyrobená antikoncepce.“

To už se mamce podobalo mnohem víc.

„Tak pojď. Je tu fakt kosa. Ten zbytek si můžeš promyslet v autě.“ Odvedl mě ke svému džípu, který trůnil na opačném konci parkoviště. Moje dlaň vklouzla do té jeho a Caleb mi palcem začal masírovat prsty, aby se mi do nich vrátil cit.

„Jsi v pohodě?“ zeptal se.

Podívala jsem se do jeho nachových očí, v nichž se zračily obavy. „Ani moc ne,“ zamumlala jsem. „Vyzvedával jsi mě dneska ze školy?“

„Ne, proč?“

„Snažím se přijít na to, jak jsem se dostala domů.“

Caleb se zatvářil zmateně. „A jak jsi přijela do práce?“

„Taxíkem,“ vysvětlovala jsem, zatímco jsem se v myšlenkách vracela stále zpátky do minulosti. „Moc si ale nevybavuju, co bylo předtím, měla jsem zase výpadek. Vzbudila jsem se u sebe v pokoji, na stropě.“

Caleb strnul a zkoumavě si mě prohlédl. „Vážně? Nestalo se Lilith nic?“

Šokovaně jsem se mu vytrhla. „Lilith? Neměl by ses spíš bát o mě?“

„Jo, k tomu se hned dostanu. Řekla ti, co jí ublížilo?“ Než jsem ze sebe stihla dostat jedinou hlásku, Caleb pokračoval. „Posledně, když se Capone utrhl ze řetězu, udělal přesně totéž.“ Aby mi to dokázal, odhrnul si Caleb vlasy z tváře a odhalil namodralou bouli na čele, jednu z mnoha válečných jizev, kterou na něm zanechalo démonické řádění na Díkůvzdání. „Znáš ten pocit, když tě něco bolí a cítíš se zranitelně, proto se chceš prostě stočit do klubíčka? No, kambioni mají něco podobnýho. Když jsou naši duchové fakt vyděšení, prostě si vyšplhají někam nahoru. Rádi jsou takhle vysoko a jen se rozhlíží. Když se něco děje, získají pak aspoň pocit, že mají věci pod kontrolou. Takže proto se ptám, zda se děje něco s Lilith? Co ji tak rozhodilo?“

„Nevím. Nechce mi to říct.“ Promnula jsem si spánky. „Jo, a ještě něco. Někdo mi přestřihl náramek. Našla jsem ho pak pověšenej na klice u vchodovejch dveří. Angie bude pěkně naštvaná. A mamka mě zabije.“ Ukázala jsem Calebovi zápěstí, na němž mi visel náramek prozatímně svázaný kusem drátku, který jsem stáhla z plastikového sáčku na chleba.

Caleb zhodnotil pohledem moje šperkařské umění a pak znovu zabodl oči do mých. „Co si pamatuješ jako poslední před tím výpadkem?“

„Pamatuju si, že jsem seděla u stolu během oběda a zahlídla jsem… Sakra, nemůžu si vzpomenout. Ale mám to úplně na jazyku.“ Zamračila jsem se ve snaze posílit své soustředění, jako bych stažením svalů mohla ze své paměti vydolovat další záblesk vzpomínek. A jeden fakt přišel. „Nalil jsi kolem školy olivovej olej. Kdy se ti to povedlo?“

„Ach. Jo, jasně,“ přiznal. „V sobotu večer. Donutil jsem bráchy, aby mi pomohli. Dokonce jsem ho rozlil i tady kolem obchodu, takže se nemusíme bát, že by se tu Tobias objevil. Zlobíš se?“ Caleb našpulil pusu, takže jeho plný spodní ret na mně doslova žadonil, abych ho skousla mezi zuby jako kuličku zralého hroznového vína.

„Ne. Další věc, kterou už aspoň nemusím řešit.“ Rozhlédla jsem se po parkovišti. Zdálo se, že všechno je úplně v normálu, ovšem přesně to byly ty chvíle, kdy docházelo k těm nejdivnějším věcem. „Ale musíme dávat bacha. Tobias se furt ještě někde potuluje.“

Caleb mi otevřel dveře a já si na boku auta všimla ohromné promáčkliny, která sahala až k přednímu nárazníku. Oblouk nad pneumatikou byl promáčknutý dovnitř a olupoval se z něj černý lak, takže bylo vidět až na kovový základ karoserie. „Někdo ti ho pořádně zrasil. To je blbý, vždyť ti ho zrovna vrátili z opravny.“

Caleb zalétl pohledem k místu, na nějž jsem ukazovala, a zamračil se. „Jo, budu ho tam muset znova vzít na přelakování.“

„Kdy se to stalo? Myslíš, že Tobias zase začal demolovat auta?“

Caleb se na moment zahleděl do prázdna a zamyšleně svraštil obočí. „Ne. Myslím, že za tohle si můžu sám.“

„A to s tebou mám jet domů?“ žertovala jsem, ovšem na jeho odpovědi – tedy spíš na tom, že mi vůbec neodpověděl – nebylo legračního nic. Tuhle vyhýbavou taktiku jsem už moc dobře znala: vágní odpovědi, vynechávání důležitých informací. „Byl jsi namol?“ zeptala jsem se, když si sedl za volant.

„Sam, copak jsi mě někdy viděla pít?“

„Tak co se stalo? Přestaň se chovat tak tajnůstkářsky.“

Caleb zasunul klíček do zapalování, ale pak se zarazil. „Ty jsi ten svůj výpadek měla někdy po jedný, že jo?“

Na chvíli jsem se odmlčela. „Jo. Jak to víš?“

„Někdy tou dobou jsem řídil a měl jsem takovej divnej pocit.“ Nastartoval motor a vyjel z parkovacího místa, takže už jsem mohla s otevřenou pusou zírat jen na jeho profil.

Už mi to napínání lezlo na nervy. „Jakej pocit?“ uhodila jsem na něj. „Měl jsi taky výpadek? Nebo nějakou nehodu?“

„Nejsem si jistej. Právě jsem jel do práce, a když jsem pak vylezl z auta, ta promáčklina už tam byla. Vůbec netuším, kde se tam vzala, protože když jsem vyjížděl od domu, ještě tam nebyla. Dorazil jsem sem včas, ale něco bylo špatně, chápeš?“

„Proč jsi mi nic neřekl?“

„Říkám ti to teď, a ještě pořád z toho mám husí kůži, zvlášť po tom, cos mi řekla ty. Víš, co to znamená? Teď už sdílíme i zážitky. Naše spojení je čím dál pevnější a silnější, žádá si završení. Brzo se budeme muset rozhodnout o naší budoucnosti.“

Teda! Zrovna teď nebyla správná chvíle na to, bavit se o něčem tak… nezvratném. Ještě před necelým rokem mi jen při myšlence na to, že bych měla stálého přítele, naskakovala vyrážka, a teď jsem se musela snažit zabránit něčemu ještě mnohem nebezpečnějšímu. Brzo nastane čas, kdy budeme naše pouto muset stvrdit tím, že se spojíme, ale následky byly nezvratné. Už se nebudeme moct oddělit, nebude existovat možnost odstěhování se nebo rozvodu. Caleb a já jsme v tom už navždycky, dokud nás smrt nebo démonická posedlost nerozdělí, a je jen otázka, která z těch dvou možností přijde dřív.

„Musíme to probírat zrovna teď?“ vzdychla jsem.

„Ne. Ani teď, ani zítra, ani za týden. Jen potřebuju, abys věděla, že tohle téma brzo zase vyvstane a budeme se jím muset zabývat. A taky potřebuju vědět, co si o tom myslíš ty.“

„Co si myslím já?“ To on se tady choval tak nečitelně a to jeho neustále se opakující „Je pro tebe nebezpečné se mnou být, ale teď tě domů odvezu já“ už mi taky lezlo na nervy. Licoměrnosti, tvé jméno je Caleb.

„Teď už nejde jen o mě nebo o tebe,“ pokračoval. „Teď už je to plurál. Každý rozhodnutí musí být prospěšný pro nás oba. Nemusí se nám to líbit, možná to není to, co chceme, ale je to nutný.“

„Stabilita,“ řekla jsem.

„Stabilita,“ opakoval Caleb. To byla ta jediná věc, po které toužil ještě víc než po jídle, víc než po lidské energii, chtěl ji víc než mě. V dětství moc stability nezažil a získat teď aspoň zdání stálosti se stalo jeho životním krédem. Po tom všem, co se mezi námi stalo, jsem mu to nemohla mít ani trošku za zlé.

Abych mu aspoň trochu té stability dopřála, povyprávěla jsem mu, o co všechno přišel během těch tří týdnů, co ležel v nemocnici. Mlela jsem o škole, o Malikově skandálu, o tom, jak mě všichni včetně mých nejlepších kamarádů nenávidí. Caleb pozorně naslouchal. Napětí mezi námi se vypařilo a my se zase mohli chovat jako normální pár, do jehož života nezasahují žádné vnější okolnosti. Když Caleb zabočil do mé ulice, v duchu jsem litovala, že nebydlím dál, třeba až někde ve vedlejším státě. Ještě se mi nechtělo nechat ho odejít.

V celé naší ulici vykvetla vánoční výzdoba. Domy lemovaly řetězy blikajících světýlek a trávníky před nimi se zaplnily plastikovými ozdobami. Bylo jen otázkou času, kdy se moje mamka změní z milující a trochu paranoidní ochránkyně ve Vánoci posedlého šílence, což se v tuhle roční dobu dělo pravidelně. Když jsme přijeli k domu, byly už vidět první příznaky téhle každoroční psychózy.

Fáze první: dveře.

Visel na nich monstrózní, ručně vyrobený věnec, který si mamka objednala z jednoho z těch pořadů o kutilství a ručních pracích. Rozměry se ta příšernost skoro blížila dětskému nafukovacímu bazénku a viselo na něm dost světel, aby způsobila epileptický záchvat. Zírala jsem na tu ohyzdnost a bylo mi jasné, že vánoční horečka je tady.

Před domem parkoval černý sedan. Okamžitě jsme auto poznali. Prozradila ho tónovaná skla a newyorská poznávací značka.

Oba jsme jednohlasně zaúpěli a naše synchronizovaná reakce by za jiných okolností byla roztomilá, ovšem tohle byla opravdu politováníhodná situace. Davida Ruize poslaly vyšší kambionské mocnosti, aby hlídal Caleba a jeho bratry. Jeho přítomnost mi připomínala konflikt, ke kterému mezi námi a touhle mocnou rodinou brzy dojde.

Caleb zíral upřeně před sebe, jako by svým rozzlobeným pohledem mohl do Ruizova auta vyvrtat díru. Nebyl sice zrovna rád, že se s Ruizem musí znovu potkat, ale já byla ještě mnohem naštvanější, že budu muset sledovat, jak se soukromý detektiv tulí k mojí mamce. Už se nedivím, že Calebovi dovolila, aby mě odvezl domů. Jakmile se v jejím životě objevil nějaký chlap, začala být poněkud roztržitá. Ne že by se to stávalo tak často, ale obvykle to s sebou přineslo nějaké nebezpečí.

Caleb zaparkoval za Ruizovým sedanem a vypnul motor. Rozhostilo se mezi námi tíživé ticho.

Caleb se podíval na hodinky. „Ještě máme čtyřicet vteřin,“ usmál se nuceně.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

1

2

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: