ZELENÉ PEKLO

PETT GRY

Ukážka z elektronickej knihy

Obal a grafická ilustrace: Pett Gry

Technická spolupráce: Murcin Milan, Franko Štefan

Edice: MEA 2000 o. z. - Mladá Éra Autorov nového tisícročia

© Autorská práva vyhrazen

ISBN 978-80-560-0285-8

VĚNOVÁNÍ A PODĚKOVÁNÍ

Z lásky k rodnému kraji mého tatínka Břetislava Coufalíka z vesničky Hustopeče nad Bečvou,

ke krásné a milované řece Bečvě, i k lázeňským Teplicím nad Bečvou, kde jsem trávila čas

u dědečka v době, kdy ještě fungovala vápenka.

Před našimi okny vedly maličké koleje a vláček dopravoval ve zvláštních vyklápěcích vagóncích

vypálený vápenec na nádraží. Mašinka, řeka a velmi často navštěvované jeskyně a propast, byly ráj,

pro malé, zvídavé dítě s plnou hlavou fantazie. … Nemůžu jinak, než zasadit svůj příběh právě

do tohoto prostředí,

vaše Pett Gry

Zvláštní poděkování Sabině, Martině ( Destiny ) a dalším přátelům, bez kterých by tento příběh nevznikl v takové podobě.

PS : Thank you Johnny

Kapitola první - Osudové rozhodnutí

Kapitola druhá - V šoku

Kapitola třetí - Den první

Kapitola čtvrtá - Den druhý

Kapitola pátá – Den třetí

Kapitola šestá – Den čtvrtý

Kapitola sedmá - Den pátý

Kapitola osmá – Den šestý

Kapitola devátá – den sedmý

Kapitola desátá – den osmá

Kapitola jedenáctá – další dny

Kapitola dvanáctá – boj pokračuje

Kapitola třináctá – Vysvětlení

Kapitola čtrnáctá – Rozloučení

Kapitola první - Osudové rozhodnutí

Supící vlak vjíždí do malebného údolíčka. Po jedné straně příkrá stráň pokrytá lesem a v okénku se míhají kmeny jednotlivých stromů. Z druhé strany je výhled na krásnou řeku, která se vine údolím zalitým sluncem. V jednom místě oba břehy spojuje klenutý most, který vede do lázeňského městečka, plného pohody a klidu. Po obou stranách řeky vedou upravené cestičky, které vyzývají hosty k procházkám. David ví, že vlak bude za chvíli ve stanici. Rychlík pokračoval v cestě, lidé, kteří společně vystoupili, se rozešli každý svou cestou a na nádraží zůstává jediný muž, který se zvědavě rozhlíží. Střední věk, štíhlá, vyšší postava oblečená do sportovní tmavošedé bundy s oranžovými pruhy na bocích a lemováním kolem velkých kapes se zipy. Tmavé kalhoty a pevné, pohodlné, turistické boty. Mírný větřík si pohrává s tmavými polodlouhými, mírně zvlněnými vlasy, lemující pravidelný obličej. Pevné rysy a hezky vykrojená ústa na hladké tváři, kdykoliv ochotná k úsměvu. Velké, hnědé a pozorné oči mají hloubku a dodávají sympatickému muži jiskru. Stále stojí jen několik kroků od kolejí a rozhlíží se. Nejprve se otočil k příkrému svahu. Tam někde nahoře se nachází místní zvláštnost. Propast, která je nejhlubší v Evropě a dost možná i na světě. Muž vrací svou pozornost k nádražní budově, za níž vede silnice a pak už je řeka a na druhém břehu cíl jeho cesty. Dál se nezdržoval, přehodil si sportovní tašku přes rameno a vyrazil. Prošel nádražím, přes silnici a ví, že se musí dostat k mostu. Ze dvou možností, jak se k němu dostat, si vybral chodník podél řeky. Vzpomíná, co o ní slyšel od přítele a zjišťuje, že říkal pravdu, když tvrdil, že voda v ní je opravdu velmi čistá. Pohled na poklidnou vodní hladinu vykouzlil na Davidově unavené tváři úsměv. Kráčí kolem půvabného toku a vzpomíná, jak se sem vlastně dostal. Měl v poslední době hodně práce a cítil se vyčerpaný.Odcestovat někam daleko na dovolenou se mu nechtělo a navíc si mohl vzít volno jen jeden týden. Na vyhřáté pláži by si jistě odpočinul, ale kdyby odjel k moři, čekala by ho únavná cesta a ještě by si tím zkrátil volné dny. Dobrý přítel, se kterým se viděl po delší době, se nedávno vrátil právě odtud a nesmírně si pobyt pochvaloval, když se vrátil spokojený a plný energie. David podlehl vyprávění a rozhodl se, že si pojede oddechnout právě sem. Přítel mu navíc všechno zařídil, takže se vlastně nemusel o nic starat. Měl za úkol jen sednout do vlaku a dopravit se na určené místo.V zamyšlení se dostal až do blízkosti klenutému mostu.Stačí po něm přejít a najít vilku, která se jmenuje Božena. Moc se mu to pojmenování líbilo už od začátku. Jistě, všechny hotely mají své názvy, ale tohle jsou lázeňské ubytovny a každá má ženské jméno. A Boženka byla jeho babička. Zamyšleně se zadíval na druhý břeh. Tam někde ve svahu, v jedné z budov, na něj čeká malý pokojík. Vrátil svou pozornost k řece. Byla průzračná, rovné kamenité dno bylo dobře vidět a zdálo se, že všude je hloubka sotva po kolena, jen u jeho břehu byla hlubší.Ve vodě se proháněly ryby, a pod mostem se hejno kachen pralo o každé sousto, které jim lidé házeli dolů. Než přešel na druhou stranu, zaměřil se na nábřeží proti proudu řeky a zvědavě si ho prohlížel. Tam někde, kousek za budovou, na kterou se zrovna díval, má být vstup do jeskyní. David se těšil na odpočinek i na prohlídku podzemních prostor a propasti. Taky má domluveny nějaké léčebné procedury a ví, že na recepci dostane jejich harmonogram.Přestal se rozhlížet s přesvědčením, že na vše bude mít času dost, a začal spěchat. Vilku našel snadno. Personál byl milý a ochotný a příchozí za chvíli v útulném pokoji odložil své zavazadlo na křesílko, a když se v koupelně opláchl, pohodlně se svalil na postel. Celému svému tělu dopřál nejprve dlouhé protažení a začal si zvědavě číst kartičku s údaji. Stáhnul obočí, protože se do jeho nitra vkradlo trošku nespokojenosti. Zjišťuje, že masáže, bublinkové koupele a různé zábaly má další tři dny naplánovány tak, že nebude mít ani celý půlden volný pro sebe. Chvíli nad tím přemýšlel a pak položil kartičku vedle sebe na polštář.Nevadí!

V duchu hodnotil veškerý naplánovaný čas. Pro dnešek má volno a na konci pobytu mu budou zbývat ještě dva dny, aby se porozhlédl po okolí. Mezi procedurami půjde na procházky a snad zbude dost času i na jeskyni, nebo ji navštíví v průběhu těch posledních dvou dnů. Každopádně si užije klidu dost a dost.Znovu se důkladně protáhl, založil si ruce za hlavou, zrak zabodl do stropu a s úsměvem vzpomínal, jak všechny upozorňoval, že pro ně bude týden ztracen. Mobilní telefon vypnul už ve vlaku, svůj nerozlučný notýsek nechal doma, a pokud bude třeba, použije hotelový počítač, nebo přinejhorším, zapne mobil. Tam má taky přístup k internetu, i když ho moc nevyužívá. Všehovšudy má s sebou jen svou oblíbenou hudbu.Znovu se protahuje a lenoší na lůžku a sám sebe přemlouvá, že by si měl vybalit, když dostal nápad a rázem je na nohou.Ven půjde hned.Propast je jen kousek nad železniční stanicí. Po cestě vlakem se rád projde a protáhne si nohy, unavené z dlouhého sezení ve vlaku. Navíc, dnes je venku opravdu krásně, a pokud se splní předpověď počasí, tak ke konci pobytu by mělo i zapršet, nebude tedy na nic čekat.Mezi věcmi si našel svůj oblíbený malý fotoaparát, na zkoušku si vyfotil pokojík, oblékl si znovu bundu a vyrazil ven.Vybalí si později.Když zamykal dveře, vyběhly z vedlejšího pokoje tři děti a o něčem se spolu na chodbě dohadovali. David je chvíli pozoroval a pak se nad nimi musel usmívat. Sourozenci se přeli o čokoládu a rozdělit jednu tabulku na tři stejné části, byl pro ně nadlidský úkol. Napadlo ho, jak jen to měl v dětství jednodušší, když se dělil s bratrem vždy na půlku. Zamířil chodbou ke schodišti, na jejímž konci zářilo velké okno, kde slunce propouštělo paprsky přes záclonu a vytvářelo světelné šípy. Nádhera.Nezvyklá podívaná zastavila muže v chůzi a už vytahuje foťák z kapsy a zvěčňuje si sluneční hru několika snímky. Venku si zálibně prohlíží vilku a přidává další obrázek i s nápisem Božena. Kráčí pomalu stejnou cestou, kterou sem přišel a pozorně se rozhlíží. Upravený trávník, ošetřované keře i květiny a všude panuje takový klid. Nejezdí tady auta, lidé nikam nespěchají, procházejí se, nebo posedávají na lavičkách. Všimnul si, že někteří mají v rukou pohárky a upíjejí místní léčivou kyselku.

Za okamžik David uviděl jeden pramen, který byl hned blízko mostu. Vystavěný kruhový altánek s přístupem ze všech stran a uprostřed fontánka s kyselkou.

„Vůbec jsem si toho nevšiml.“ – pomyslel si v duchu.

„ Až půjdu příště, taky ochutnám.“ – sliboval si a chvíli litoval, že si nevzpomněl dříve a nemá u sebe žádnou nádobku.

Jen vkročil na most, léčivá voda byla zapomenuta. Prohlédnul si detaily, podíval se přes zábradlí do čisté vody, ve které znovu zahlédl velké ryby, a zálibně se rozhlížel po okolí.Krásné údolíčko!Najednou ho upoutal záblesk. Otočil hlavu a zadíval se tím směrem, ale nic neviděl. Sotva se pohnul, záblesk se objevil znovu. David si chvíli hrál a přenášel váhu z jedné nohy na druhou a zjistil, že od nějaké prosklené budky se odráží sluníčko. Však se podívá, vždyť kolem toho půjde. Cestou od vlaku sem, šel kolem řeky, tak teď zvolí trasu kolem silnice.Přešel most a dal se k zastávce. Alespoň si předtím myslel, že světelná prasátka má na svědomí zastávka autobusu. Když však přišel blíže, viděl, že tam stojí malý stánek s občerstvením a suvenýry a sluníčko si pořád pohrává a vrhá červené odlesky.Zastavil se u malého výkladu a zjistil, že paprsky se odrážely od skla a červený nádech získaly od lesklého obalu čokoládové tyčinky. Tak čokoláda?S úsměvem si vzpomněl na tři děti z vedlejšího pokoje. Najednou se rozhodl a přistupuje k okýnku s požadavkem tří čokoládek a ukazuje prstem do výkladu.

„Snad nebudou rodiče nic namítat a dětem udělá jistě radost.“ – zaháněl v duchu pochybnosti.

Dívka, která obsluhovala, se na něj mile pousmála:

„ Za sklem máme jen obaly, jinak uchováváme všechny podobné dobroty v chladu. Velmi nám záleží na spokojenosti zákazníků….. a mimochodem ….“   –  malinko uznale kývla hlavou  –

„ Dobrá volba. “

„ Opravdu?“ – reagoval David – „Je ta dobrota nějak výjimečná?“

Mladé prodavačce se líbil zájem zákazníka a ochotně vysvětlovala:

„Áno, pro mě velmi. Ale proto to neříkám, i lidé si ji moc chválí.“

David se rychle rozhodnul:

„Tak víte co, přidejte mi tam ještě dvě. Ať ochutnám i já, ty tři jsou pro děti.“ – vysvětlil a začal být na původ dobrůtky ještě zvědavější, tak se ptal dál.

„A pro vás má tahle konkrétní čokoláda nějaký větší význam?“

Dívka souhlasně pokývala hlavou.

„Ano má. Tyhle tyčinky vyrábí jeden místní cukrář pro zpestření své práce. Je to podle starého předpisu, který našel v kuchařských poznámkách své babičky. Ten recept je starý už více než 90 let a ještě je vylepšen o kvalitní smetanu od jednoho plemene krav.“

„Jsem ohromen. “– přiznal se David–„ Ještě nikdy jsem neochutnal čokoládu, o které bych tolik věděl. Teď by mě ovšem zajímalo, jak to všechno víte vy.“

Prodavačka se zvonivě rozesmála:

„Ten cukrář je můj dědeček. Já mu občas vypomáhám ve výrobně a občas i na naší malé farmě, kde tyto malé kravky chováme. Znám je podle jména úplně všechny.“

„A nebojíte se?“

„Jsou moc hodné, není třeba se jich bát. Jsou zvyklé, že se s nimi pomazlím a přinesu každé něco dobrého, … třeba jablíčko.“

Kupující se zazubil a odpočítával peníze:

„Tak a teď už vím, proč dávají tak dobré mléko.“

„Složení mléka je ovlivněno hlavně plemenem a pak krmením. Dostávají jen to nejlepší.“

„Věřím vám.“–potvrdil David a díval se, jak prodavačka ukládá čokolády do sáčku.

„Jednu pro štěstí. “– řekla a přidala do pytlíku ještě jeden kousek.

Pečlivě k sobě přitiskla vrchní spoj, prsty ho ještě jednou překontrolovala a podala sympatickému zákazníkovi.

„Mám opravdu vzácnou čokoládu, můžu k ní mít ještě fotku?“

Dívka se začervenala, ale přikývla a nechala se vyfotit. David odcházel od stánku s dobrou náladou.

„Jestli jsou všichni takhle milí, bude tady parádní odpočinek.“ – pomyslel si, strčil sáček do kapsy a zatáhl zip.

Zamířil dál podél silnice, prošel kolem nádraží a ocitl se na úpatí svahu.

Pohledem sledoval klikatící se cestičku, až se mu ztratila mezi stromy. Pohodil hlavou, zamířil nahoru a povzdechl si:

„Takový kopec, jo?“

Dobře věděl, že ho tady čeká stoupání. Vždyť mu už přítel vyprávěl o prudkých serpentinách, taky o plůtku kolem a vyšlapané stezce, kde se dá lehce zakopnout o vyčnívající kořeny nebo kameny.Do kopce se téměř každý člověk trochu zadýchá a David není výjimkou, ale pokud mu to stromy dovolují, rozhlíží se kolem. Už za tratí si připravil foťák a postupně udělal několik obrázků. Byl zhruba uprostřed svahu, když ho překvapil rachot. Leknutím strnul, oči zpozorněly, ale hned potřásl hlavou. Vlak.

„To by jeden neřekl, jak je to slyšet … jako by jel přímo za mnou.“ – říkal si v duchu a pokračoval ve stoupání.

Právě přemýšlel, jak může být vysoko, když se stezka rozšířila a objevilo se zábradlí. Zaradoval se, že dorazil na místo a přidal do kroku. U zábradlí, je ale poněkud zklamán. Tolik námahy a dívá se jen na díru v zemi. Nic moc! Rozhoduje se, že si propast prohlédne ještě z jiné strany.Kráčí kolem zábradlí a snaží se dohlédnout co nejníže, ale vidí jen skalnaté okraje a spád dolů, na dně je nazelenalé jezírko, zčásti pokryto loňským listím. Moc vábně tedy nevypadá.Osamocený muž procházky ale nelituje, je tady klid, vítr šumí v korunách stromů a někde v dálce je slyšet traktor. Vítá, že je tady sám, žádní lidé, nikde ani živáčka a všechno je tak uklidňující. Dorazil k informační tabuli a konečně se dozvídá, co je tady opravdu tak zajímavého.Propast je rarita, skrývá množství zatopených chodeb a speleologové z celého světa zde provádějí výzkumy. Zatím je zmapováno jen část těchto podzemních prostor a to do takové hloubky, že se tím řadí jako nejhlubší propast v Evropě, a protože nikdo nemá tušení, kde se nachází dno, možná i na světě. V minulosti při odběru vzorků vody v laboratoři našli stopy prvku, který se běžně nevyskytuje. To přispělo k hypotéze, že může existovat spojení i se zemským magmatem. Teplota vody kolísá mezi čtrnácti a dvaadvaceti stupni.

„Páni!… Hotové lázně.“

Také čte, že v členitých stěnách a skalních výstupcích propasti hnízdí dva druhy ptáků.David se odvrátil od informační tabule a už na tu “díru“ v zemi pohlíží jinýma očima. Obchází ji, přemýšlí nad tím, co si zrovna přečetl a nakukuje dolů, aby dohlédl co možná nejníže.Na povrchu jen kus skály a v podzemí fascinující svět. Najednou se příšerně lekl!Těsně před ním vzlétl pták, který hledal na zemi potravu, hlučně zamával křídly a vznesl se. Vylekaný muž se rychle vzpamatoval a okamžitě lituje, že si opeřence nevšiml a nemohl si ho pořádně prohlédnout. Sleduje ho tedy nad propastí, kterou šedý pták obletěl dvakrát dokola a zmizel ve skalní stěně.Davida popadla zvědavost. Jeho mysl se soustředí jen na to, aby určil, jestli je to jeden ze dvou druhů, které tu hnízdí a usmyslel si, že ho musí vidět. Možná se mu poštěstí spatřit nejen jeho samotného, ale i hnízdo. A bez rozmýšlení přelezl zábradlí.U okraje byl velmi opatrný, nešel až ke hraně, jen se naklonil a hned mu bylo jasné, že z místa, kde stojí, nic nezjistí. Zvedl hlavu, pozorně se rozhlédl a zamířil na jiné místo, o kterém si myslel, že bude k pozorování mnohem vhodnější. Po krátkém pátrání očima ve skalní stěně, hnízdo opravdu uviděl. Okamžitě ho napadlo, že si udělá aspoň jednu fotku a sáhl do kapsy.Důmyslně ukryté hnízdiště se starostlivým opeřeným rodičem, který barvou téměř splýval s okolní skálou, si přece nemůže nechat ujít. Bude to jistě krásný a zajímavý snímek.David si připravil fotoaparát, chvíli si pohrával s objektivem, a když se mu v zorném poli objevilo hnízdo ve skalní trhlině a z něj vykukovala ptačí hlavička, která se pozorně rozhlížela kolem, na jeho tváři se objevil úsměv.

„Příroda je nádherná.“ – pomyslel si.

Na okamžik sklonil přístroj, aby místo které si vybral, překontroloval pouhým okem a znovu se zadíval na display. Opeřence na hnízdě si ještě více přiblížil a zmáčkl spoušť. Pro jistotu ještě jednou. Davidovi září oči ze spokojené tváře a s úsměvem na rtech kontroluje první obrázek, který se nezdá dost ostrý a zatváří se zklamaně, protože druhý je naprosto stejný. Muže na okraji propasti neopouští nadšení. Pohlédl dolů pod sebe a zhodnotil situaci, uviděl v hloubce zelenou vodu s tlejícím listím, ale k nebezpečnému okraji mu ještě zbývá jeden krok. Dál už pro jistotu nepůjde.Znovu přichystal fotoaparát a udělal tedy ještě jednu fotku.A hned si ji také prohlíží, je si jistý, že teď už bude snímek perfektní. Jeho oči se pozorně zadívaly na zhotovený obrázek a udělal jen maličký krůček stranou. Jen pootočení těla.Byl to bezděčný pohyb!Chtěl zabránit slunci, aby mu svítilo na display. Za tuhle neopatrnost zaplatil ztrátou rovnováhy. Úlek, který se okamžitě dostavil, mu znemožnil bleskově zareagovat. Svaly v celém těle ztuhly jen na okamžik a srdce se prudce rozběhlo, jako by chtělo vyskočit z hrudi. Ve vyděšené tváři se pootevřela ústa, ale nevydala ze sebe ani hlásek. Fotoaparát vypadl z křečovitých prstů a zůstal na hraně srázu, ale kdo by se o něj v takové situaci staral. Jedna noha podklouzla, na zlomek času zůstala ve vzduchu, aby následně propadla dolů.Samotný pád nevypadal ze začátku nijak tragicky. Muži nahoře sice podklouzla noha, ale stěna skály nespadala přímo dolů, jen se stupňovala a pod první hranou nebyla ještě ani tak prudká. Shodou nešťastných okolností, a tím, že se David ještě pootočil, však spadl na záda a po hlavě klouže dolů. Tím si znemožnil jakoukoliv záchranu a ruce jen bolestivě a marně prohrábly hromádku listí a jehličí, kterou tam nafoukal vítr.Než se tělo dostalo na další, už prudší stupeň, přece jen se podařilo Davidovi sevřít pevně do dlaně nějaký malý keřík, který dokázal živořit v nevelké puklině, zanesené půdou. Tato chabá naděje drží horní polovinu těla nešťastného muže. Když se na jedné straně objevila opora, trup se sesunul k té druhé a zatímco hlava se na okamžik zastavila na místě, nohy nešťastníka se objevily nad propastí. David napjal svaly na paži a přitáhl se. Tento pohyb ho přetočil na břicho, a jakmile na keříku spočinula jeho celá váha, vytrhnul se i s kořeny. Drobný kmínek nemohl udržet váhu padajícího muže. Ten ho však dál svírá křečovitě v dlani.První pád byl krátký. Nohy narazily tvrdě na skálu a sklouzly přes poslední ostrou hranu. David měl strach, v jeho očích byla vidět panika, vnímal přes oblečení nerovnosti i poslední výstupek, bolest ale ne. Zatím!Naposledy pod jeho tělem projel ostrý kámen na samém okraji propasti, který mu roztrhl bundu na hrudi a pak nešťastník pocítil ostrou bolest od čelisti, přes celou tvář, až ke spánku.Oči se bolestně přivírají a vyděšený obličej, na kterém se objevil hluboký krvavý šrám, se vzápětí propadá do hloubky.Jedna ruka pořád svírá keřík a prsty druhé se marně snažily zachytit pevného bodu. Drásány kameny také zmizely za hranou srázu. Pád do propasti trval neuvěřitelně dlouho. Bezmocné tělo mířilo k hladině a nad ním se pomalu snášely hnědé a pokroucené listy stromů, stržené s sebou, a obláček prachu.David stále křečovitě držel vytržený kmínek, stažené hrdlo nevydalo jediný hlásek a hlavu měl úplně prázdnou, bez jediné myšlenky. Nakonec se přece jen jedna objevila:

„Jak dlouho to ještě může trvat?“

Odpověď dostal téměř okamžitě. Nohy se dotkly hladiny a muž zmizel pod vodou, aniž by se stačil pořádně nadechnout.Náraz o hladinu byl příliš tvrdý. Tak tvrdý, že nešťastník ztratil okamžitě vědomí. Šplouchnutí se odrazilo od skalních stěn a neslo se vzhůru jako ozvěna. Loňské listí pomalu usedalo na rozvlněnou hladinu. Polekaní ptáci vylétli s křikem nad propast, aby se po několika kruzích uklidnili a vrátili na svá stanoviště.I hladina jezírka se pomalu uklidňovala. Voda se už jen mírně pohupovala, když se z hlubiny vynořil vytržený keřík. Za chvíli pohyb hladiny ustává a znovu se všechno noří do hlubokého ticha, které je tak typické pro toto místo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

VĚNOVÁNÍ A PODĚKOVÁNÍ

Kapitola první - Osudové rozhodnutí