Sylva Lauerová

JUMARORO

Ukážka z elektronickej knihy

van Aspen, s. r. o., 2011

Publishing: van Aspen, s. r. o., 2011 (elektronická kniha 2013)

Copyright: Sylva Lauerová, 2011, www.sylvalauerova.cz

Cover Photo: Lukáš Horký, 2011

Cover Graphics: Luboš Mikula, 2011

Proofreading: Eva Hánová

All rights reserved. No part of this book may be reproduced in any form or by any means without the prior written consent of the publisher, excepting brief quotes used in reviews.

Printed in the Czech Republic.

ISBN 978-80-87801-01-7 (PDF)

Všem zvědavým

... audax curiositas mota est, avida experiri latentia…

Sv. Augustýn

Tento román je pouhá fikce. Veškeré postavy a události v něm zobrazené jsou dílem autorčiny fantazie. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, je ryze náhodná.

SYLVA LAUEROVÁ, česká spisovatelka a básnířka žijící na Seychelských ostrovech. Ačkoli má na svém kontě několik knih, a na české literární scéně tedy rozhodně není žádným nováčkem, její literární tvorba je médii často přehlížena. Důvod? Prý je příliš kontroverzní a nevyzpytatelná. Jak sama přiznává, ráda odkrývá „hlubiny lidské duše“ – témata jejích knih jsou často „na hraně“.

Lauerová však nezůstává pouze u provokativních témat spojených s lidskou intimitou. Každou další knihou svůj autorský záběr rozšiřuje a nikdo z jejích příznivců nedokáže odhadnout, čím překvapí příště, ať už tematicky, či žánrem. Mnoha čtenářům tak utkvěla v paměti díky románové tvorbě, jiným díky poezii.

Sylva Lauerová pravidelně publikuje v českých časopisech a podílí se na vzniku a podpoře celé řady uměleckých projektů – výstav, výtvarných happeningů či experimentálních módních show (výstava výtvarných děl české umělecké avantgardy 3. milénia Michael2007, módní show Fatamorgana, projekt IMPERSONED, časopis DRESSING Portfolio a další).

Stiskla jsem útržek papíru mezi prsty a pomalu, mimoděk jsem ho žmoulala, až z něj zbyla jen malá kulička. Klíčem ke všemu je…, klíčem ke všemu je…, opakovala jsem si pořád v duchu – klíčem je…

Co je tohle za pitomou hru?! Jak já mám sakra vědět, co je klíčem? A co je všechno?

Od odpoledne, kdy se Lukáš nevrátil z dovolené, od toho odpoledne, co jsem marně čekala na letišti, už uběhlo několik týdnů. Nejdříve jsem zavolala jeho rodičům, myslela jsem si, že přiletěl o den dřív, že jsem se spletla nebo že jim třeba zavolal, že se zpozdí. Ale proč? Přece by volal mně, vždycky mi volal, a tentokrát ne? Nejspíš mu ukradli mobil, jako minulý rok v Namibii. Tehdy se taky zpozdil, prošvihl letadlo, za dva dny se objevil přede dveřmi, a když jsem mu nadávala do pitomců, chechtal se na celé kolo. Mužským asi nikdy nedojde, že se o ně bojíme. Tedy pokud je milujeme.

Unaveně jsem si kecla do křesla. Do celého těla se vkrádala lehká beznaděj a poslední tři týdny běžely před očima jako film:

Lukášovi rodiče nevěděli vůbec nic. Vše, co se týkalo jejich druhorozeného, brali na lehkou váhu: „Ale Karolíno, nejanči,“ říkal tatínek, „znáš Lukyho, ten se jen tak neztratí.“

Maminka sice starostlivě, ale souhlasně pokyvovala hlavou: „Jojo, Kájinko, však on se nám vrátí, určitě už tento týden.“

„Třeba se tam zamiloval, to víš, Brazílie. Vidělas někdy pravý Brazilky? To je výbušná směs, holka, kampak se se svou středoevropskou jalovou krví cpeš, na to rozhodně nemáš, viděl jsem je tancovat, a ty prsa a zadky,“ vykřikoval z kuchyně Petr a cpal do sebe vepřovou a knedlík.

Tedy ti dva bráchové rozhodně nemohli být z jedný matky, Lukáš miloval přírodu, prase by do pusy nevzal, a hlavně – rozhodně by nevisel mámě na krku jako jeho o tři roky starší a „vševědoucí“ bratr.

„Hlavně že tys těch Brazilek viděl,“ zařvala jsem kamsi do prostoru rodinného domku Lukášových rodičů, pak jsem

obdržela mlaskavou pusu od tatínka a čtyři tvarohové buchty od maminky. „Nechceš jít dál, Kájinko?“

„Ne, ne, díky, paní Chvostová. Mám rozestěhovanou knihovnu, chci to dodělat,“ odmítla jsem. Nesnáším, když mi někdo říká Kájinko. Nejsem Kája, ani Karla, jsem Karolína, Karol, a možná ještě Kej. „Hlavně žes jich tolik viděl, frajere,“ neodpustila jsem si a křikla ještě jednou do útrob domku a rychle se rozloučila.

Ne, neměla jsem s nimi špatný vztah, dokonce se mi zdálo, že by si přáli, aby se Lukáš už konečně usadil, aby si mě vzal. Paní Chvostová chtěla vnoučata. Její prvorozený se na ně při své lenosti zatím nezmohl. A Lukáš se flákal věčně někde po světě. Jako teď například po Brazílii.

Jenomže po týdnu i rodinu Chvostových přešel humor a nic nenamítali proti tomu, abych zašla na policii. To jsme ovšem ještě nevěděli, že jako dlouholetá přítelkyně nemám šanci svýho mužskýho postrádat. Policisti mě vypoklonkovali s tím, že bude rozumné, aby přišli rodiče pohřešovaného. Rodiče „first“. Dobře, tomu rozumím, teď je jenom přesvědčit, ať se nestydí a jdou to se mnou nahlásit.

Lukášův tatínek se styděl, ale nakonec šel. Policajti sepsali protokol a záznam o pohřešovaném, vyptali se na všechno možné a vyplnili s námi asi osmistránkové memorandum o tom, jak Lukáš vypadá. Vůbec jsem netušila, jak málo ho znám, zaboha jsem si nemohla vzpomenout, jaký má vlastně oči. Zato jiný orgány bych popsala naprosto hbitě. Na to se ovšem nevyptávali. Na závěr nám sdělili, že podniknou patřičné kroky. V průběhu celého našeho šetření se potutelně usmívali a nezapomněli si rýpnout, že Lukáš není první, kdo se z Brazílie nevrátil včas, a že kolegové na Praze 5 měli případ, kdy se tam jeden mužskej zamiloval a do Evropy se vrátil až po třech letech, aniž by cokoli komukoliv řekl. Mobil si hned na začátku vypnul a pro všechny byl nezvěstný. No tak dobře – intuice asi neexistuje a já jsem blbec. K tomu ještě podvedenej blbec. Tatínek se samozřejmě styděl ještě o kus víc a několikrát zdůraznil, že on by z toho takovou kovbojku nedělal, ale že ženský, ženský, no – znáte to.

Od té doby jsme si s Chvostovými volali každý den a po třech týdnech se ve dveřích bytu, který jsme měli s Lukášem pronajmutý, objevil i ctěný prvorozený pan Petr. Bez tlamy plné vepřových řízků, dokonce s bradou lehce protáhlou. „Ty, čoveče, Karol, takhle dlouho se nikde nikdy nezdržel, nejvíc, co si pamatuju, tenkrát, co lezl po horách ve Švýcarsku, to byl asi tejden nezvěstnej a pak špinavej a spokojenej zazvonil u dveří s tím, že ztratil klíče a doklady a prý nebylo vůbec jednoduchý dostat se zpátky do republiky stopem, no, když je někdo takhle špinavej a s hlavou plnou dredů, tak ho prostě nikdo vzít nechce. Jenomže to neměl žádnou ženskou. Přece by ti aspoň zavolal, ne?“

Seděli jsme té noci až do tří do rána a rozebírali, co budeme dělat. Pořád tu ještě byla možnost, že se Lukáš vážně zblbnul do nějaký Brazilky, rozhodl se, že tam zůstane a ozve se, až to všechno trochu přebolí. Ale to by aspoň napsal rodičům nebo něco, něco! Mail, telefonát, cokoliv.

Už se mi vůbec nechtělo dál čekat, a ani to nemělo smysl. A pak to byl Petr, koho napadlo, že bychom mohli zkusit kontaktovat tu agenturu, přes kterou Lukáš vycestoval. Ale copak já vím, která to byla? Náš vztah byl moderní, Lukáš se nenechal v ničem omezovat. Z počátku jsme se snažili dovolené trávit společně, ale věčně mě nutil lézt po horách, starat se v nějakých stájích o koně nebo čistit střešní okna švýcarských supermarketů. No, nic pro mě. Párkrát jsem to vyzkoušela a pak jsme se dohodli, že bude lepší, když si ty své aktivní dovolené bude trávit sám. Takže jednoduché – musím zjistit, kde si cestu zabukoval. Matně jsem si pamatovala, jak o ní pořád mluvil, něco mu na tom všem připadalo hrozně zajímavé, jenomže já dokončovala překlad o technických parametrech španělských skleníků a vůbec mu nevěnovala pozornost. Sakra.

Potom, co Petr nad ránem odjel, jsem převrátila byt vzhůru nohama, neslušně jsem vlezla úplně do všech Lukášových kapes. Nic. Pak jsem prošla všechny jeho knížky, taky nic. Vybavila se mi scéna s útržkem nějakých novin, nějakých inzertních novin. Vrhla jsem se na hromadu jeho sudoku a po

chvilce hrabání jsem konečně objevila útržek bezplatných novin, které si říkaly City Expres. Očima jsem hltala řádek po řádku, až jsem jej objevila. Kratinký inzerát:

Mimořádný A Napínavý Amazonský Unikátní Svět! Pro fyzicky zdatné, inteligentní a zvědavé cestovatele individuální dovolená v Brazílii. Výborná znalost jazyka anglického a veškerá očkování nutná. Pro bližší informace volejte + 421…

… ale to je přece slovenský telefonní číslo. Užuž jsem se vrhala po telefonu, pak mi došlo, že je sotva nad ránem. Hlavně klid, všechno je v pořádku, půjdu si lehnout a další den zavolám. Dozvím se, kde byl, stoprocentně budou vědět, jestli třeba neleží v nemocnici. Určitě dostal malárii, vsadím se, a má teď horečky, doklady asi zase někde ztratil nebo mu je ukradli. Taky se hned s každým skamarádí.

Jenomže další den mi to nikdo nebral, a ani den poté. Na netu jsem podle předčíslí zjistila, že jde o číslo mobilního telefonu, to tedy nepůsobilo moc seriózně. No co, zkusím to ještě den dva, a když tak číslo nahlásím policajtům, ať si ho prověří.

A pak telefon konečně někdo zvedl. Ozval se tlumený ženský hlas, hodně mladý ženský hlas: „Prosím?“ Žádné jméno firmy, nic.

„Dobrý den, volám na inzerát, který jsem objevila už před pár týdny, byl v pražských novinách, ohledně individuální dovolené v Brazílii. Nevím, zda mám správné číslo.“

Chvíli bylo ticho. „Haló? Slyšíme se?“

„Ano, ano, slyšíme,“ ozvalo se česky na druhé straně. Pak následovalo tiché zakašlání. „No, já vám k tomu neumím nic říct. Já jsem to jenom zprostředkovávala pro jednoho známého. Ale ono to stejně už asi není aktuální.“

Docela mě překvapila. „Aha, myslela jsem si, že se jedná o nějakou cestovní kancelář, víte, on se mi totiž…“

„Ne né,“ přerušila mě slečna neslušně, „to bylo jen privátně, jako soukromě, víte. Přes jednoho známého, na kterého se někdo obrátil, že letí do Brazílie a tak, já o tom nic víc nevím.“

„Hm, takže privátní iniciativa. A mohla bych, prosím, dostat kontakt na člověka, co odletěl do té Brazílie? Myslím si, že s ním asi letěl můj přítel, už se měl před nějakou dobou vrátit, no, ještě se nevrátil, tak nevíme, co s ním je.“

Na opačné straně bylo ticho jako v hrobě. „Haló? Jste tam?“ pomalu mi docházela trpělivost.

„Jsem tady. Ale já nevím, kde to číslo mám, je to jenom známý... Musím se podívat, jestli jsem si ho uložila. Tak já vám ho pošlu esemeskou, když ho najdu, jo?“

„Ano, pošlete,“ ta se mě asi chce rychle zbavit nebo je jí to úplně jedno. „A prosím vás, jak se jmenujete?“

„A co to má s tím co společného, jak se jmenuju?“

„No, já nevím, ale pod tímhle číslem jste inzerovala nabídku na dovolenou, tak jsem myslela…“

„Hele, podívejte se, já vám pošlu číslo, zbytek si vyřiďte s tím člověkem, ano? Děkuju, na shledanou.“ A típla telefon.

Hm, tak ta už mi to nezvedne, a vsadím se, že mi nic nepošle. Ale to má smůlu, dám její číslo policajtům, ať si prověří, co s tím má společnýho. Sakra, já už jsem ale lehce hysterická… Přemýšlela jsem, jestli je normální dělat někomu problémy a posílat na něj policii, když dal jenom jeden pitomej inzerát do novin. Vtom pípla zpráva. Takže jsem hysterická a ženská si k tomu myslí, že jsem i děsná stíhačka. Okamžitě jsem vyťukávala další slovenské číslo.

„Haló?“ příjemný mužský hlas. „Dobrý den, mám na vás takovou prosbu, můj přítel před několika týdny patrně volal na tohle číslo ohledně individuální dovolené v Brazílii, pak i odletěl, jenomže jaksi se ještě nevrátil a ani o sobě nedal vědět. Neletěli jste, prosím vás, spolu, náhodou?“

„Á, tak to vás asi budem musieť sklamať, milá pani, do Brazílie mal letieť jeden môj kamarát, a tak sme mu pomáhali hľadať parťáka, ale nakoniec neletel. Takže ten váš milý asi musel letieť

sám. On vám žiadne podrobnosti nepovedal? Ani kam letí? A s kým?“

Teď jsem se zase cítila nepohodlně já.

„Hm, víte, my máme takový uvolněnější vztah (sakra, co já mu to tady vykládám?), no nic, tak škoda, děkuju, jste hodný. Nashle.“

„Majte sa,“ zaslechla jsem ještě v telefonu.

Tak.

A jsem zase na začátku. S tímhle neodletěl. Ani s žádným jiným ze Slovenska. Útržek novin jsem si připnula na pin board nad stůl a začala se nutit do dalšího pitomýho technickýho překladu, abych na Lukáše aspoň na chvíli zapomněla. Nešlo to. Tak jsem postupně obtelefonovala, koho jen šlo, všechny svoje přátele, a snažila se získat jakoukoliv radu. Všechno, co mi navrhovali, bylo nesmyslné. Nevěděli jsme vlastně vůbec nic. Tak z čeho vycházet?

Dřepla jsem si znova k hromadě matematických křížovek a prohlížela papír po papíru. Nikdy jsem si nevšimla, že si na ně dělal tolik poznámek. Nějaká čísla, jména – vypadalo to na lyžařská střediska – ale nic, co mě mohlo zachránit. Snad až na jednu poznámku napsanou tužkou, asi dost ve spěchu (ten jeho hrabopis) volat jen ve čtvrtek a k tomu číslo. To je sranda, čtvrtek je zítra, pomyslela jsem si. Nic víc, jenom krátká poznámečka, musel ji napsat v době, kdy plánoval tu dovolenou. Všechny poznámky byly z té doby. Zavolám tam. Přinejhorším řeknu, že mám asi špatný číslo. Řeknu, že volám ohledně té dovolené v Brazílii. Jen doufám, že se nedovolám nějaký mladý holce. To by byl docela trapas, ještě zjistit, že měl bokovku.

Čtvrtek dopoledne. Počkala jsem si až na půl jedenáctou, abych působila co nejcivilněji. Telefon dlouho vyzváněl, ale pak se na druhé straně ozvalo dlouhé pípnutí, myslela jsem si, že je to fax, asi nebyl, protože dlouhý tón nahradil hluboký mužský hlas. „Haló, dobrý den.“

„Dobrý den,“ kratince jsem zaváhala, „volám ohledně té dovolené v Brazílii.“ Úplně se mi rozbušilo srdce, připadala

jsem si jako kdysi, na základce, když jsme s Hanou Hochmannovou vyvolávaly náhodným lidem, abychom jim řekly nějakou úplnou pitominu a pak zavěsily. To, co přišlo, mě však uzemnilo.

„To je pěkné, slečno…, a klíčem ke všemu je?“

„Eh, ehm, pardon – prosím???“

U pána má reakce patrně vyvolala úsměv, změnil chování, jako by skutečně mluvil s nějakou holčičkou: „Klíčem ke všemu je…? … slečno?“ Mluvil pomalu, důstojně, s lehce pobaveným tónem. Jako kdyby mi sděloval, že 2 rohlíky stojí 4,80, a já jsem hloupá, že to nevím.

„Dokud od vás nedostanu odpověď, nebude žádná dovolená.“ A už se chystal, že zavěsí. Spása, spása, spásná myšlenka, potřebuju udržet rozhovor! Všechno bylo tak absurdní, tak překvapivé, bylo to TO, co jsem hledala, teď ten kontakt nesmím ztratit! A nesmím vyvolat podezření, že nevím, o co jde. To je děsně divná konverzace.

„Zavolám příští čtvrtek, můžeme se tak domluvit?“ vydechla jsem co nejklidnějším a nejdospělejším tónem. Přinejmenším mu naznačit, že vím, že se má volat jenom ve čtvrtek. Zabralo to!

„Ano, zavolejte. Hezký den. A nezapomeňte… klíčem ke všemu je?“ – opět ten jeho pobavený tón. Jenomže už věděl, že vím. Vím, že se má volat jen ve čtvrtek.

„Ano, děkuji, na shledanou,“ rozloučila jsem se skutečně jako školačka. Neodpověděl, bez dalšího zavěsil.

Rozdýchávala jsem to nejméně 5 minut. Pak jsem okamžitě volala Petra, aby se po práci stavil u mě doma, že možná něco mám, ale ať nic neříká rodičům, protože je to dost divný a všechno jsou jenom dohady.

Musím být rozumná, musím být systematická, a hlavně napřed potřebuju dodělat ten pitomej překlad, abych si mohla uvolnit hlavu, zklidnit se, mám přece taky docela slušný IQ, Lukáš to heslo musel vědět. Jinak by neodletěl. Ne, policajtům určitě telefonovat nebudu. Asi jsem Lukáše neznala dost dobře,

TOHLE vypadá na hodně velký tajnosti. Přemýšlela jsem, jestli jsem ho někdy viděla brát drogy nebo mluvit s podivnejma lidma. Jo, liboval si v tom, že se bavil s kdekým, i s posledním podivným individuem na nádraží. Kouříval marjánku, ale že by tomu propadl, to ne. Jestli třeba nešlo o nějaký pašování, v létě se přece zmínil, že potřebuje vydělat prachy, pak už jsem ale neslyšela ani slovo. Že by pro někoho něco pašoval? Za peníze? Klíčem ke všemu jsou – drogy…? Prachy? To je nesmysl! Tohle rozhodně nebudou řešit po telefonu. Možná mi navykládal, že jde o nevinnou dovolenou. Možná si tam jel vydělat. Načerno. Tak nereálný by to zas nebylo. Takže policajty rozhodně nevolám. A pravda je, že tentokrát se mě nezeptal, jestli chci s ním. Ani slovíčko. Hmmm, tak to je hodně divný.

Tiskla jsem papír, na který jsem ve spěchu načmárala tu podivně naformulovanou otázku, a pomalu, mimoděk jsem ho žmoulala mezi prsty, až z něj zbyla malá kulička. Klíčem ke všemu je…, klíčem ke všemu je..., opakovala jsem si pořád v duchu – klíčem je…

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Sylva Lauerová

JUMARORO