Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Jennifer L. Armentrout pod pseudonymem J. Lynn: Zůstaň se mnou

Vydání první

Copyright © 2014 by Jennifer L. Armentrout

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1936. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Stay with Me vydaného nakladatelstvím

William Morrow, an imprint of HarperCollinsPublishers, USA v roce 2014

Český překlad © 2015 Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0124-2 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0125-9 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jennifer L. Armentrout

pod pseudonymem

J. Lynn

ZŮSTAŇ

se mnou

Ukážka z elektronickej knihy

Mým čtenářům.

Tento příběh by nyní nebyl ve vašich rukou,

kdyby nebylo vás všech.

PODĚKOVÁNÍ

Napsat poděkování nikdy není snadné, protože vím docela určitě, že pokaždé na někoho zapomenu. Myslím, že tohle je asi po sedmadvacáté, co ho píšu. Asi vás napadne, že už musím vědět, jak na to. Nevím, ale tentokrát zkusím něco malinko jiného a opravdu začnu prostě jmenovat lidi, skoro jako při prezenci.

Velké poděkování patří těm, kteří se starají o obchodní stránku věcí: Kevanu Lyonovi, Taryn Fagernessové, Brandy Riversové, Tesse Woodwardové, Molly Birkheadové, Jessie Edwarsové, KP Simmons, Caroline Perryové, Shawnu Mitchellovi, Pam Spengler-Jaffeeové a celému týmu báječných lidí v nakladatelství HarperCollins, Williamu Morrowovi a Avon.

Zvlášť děkuji Katie, že mě po ní nechala pojmenovat exotickou tanečnici, která uklouzla u umaštěné tyče, spadla na hlavu a poté se u ní rozvinuly superschopnosti. Nemáš zač.

Velké díky patří tomu, kdo vytvořil tumblr pro obočí Thea Jamese a připojil: „pěkně zvedá obočí“, protože vážně… jo. Můžu rovnou poděkovat i jemu, protože jsem použila jeho fyzický zjev jako inspiraci pro postavu Jaxe. Není to divné, že ne?

Choulila bych se někde v koutě, kdyby nebylo Laury Kayeové, Sophie Jordanové, Tiffany Kingové, Jen Fisherové, Vi (VEE!), Damaris Cardinaliové, Trini Contrerasové, Hannah McBrideové, Lesy Rodriguesové, Stacey Morganové, Dawn Ransonové, mého manžela a rodiny, Tiffany Snowové, Valerie Finkové, a tady právě vím, že zapomínám na některé lidi.

V neposlední řadě chci poděkovat bloggerům a recenzentům a čtenářům, kteří si vybrali tuto knihu. Nic z toho by nebylo možné bez vás, lidi. Všechny bych vás objala, kdybych mohla.

1. kapitola

Obklopovala mě Rajcovní rota.

Spousta lidí věří, že Rajcovní rota je pouhý mýtus. Nic víc než legenda zdejšího kampusu, podobně jako příběh o navracející se královně, která vyskočila z okna na kolejích, protože byla v drogové extázi, nebo upadla ve sprše a rozbila si hlavu nebo něco takového. Kdoví? Kdykoli jsem ten příběh slyšela, pokaždé byl jiný, ale na rozdíl od té domnělé mrtvé holky, která straší v Gardiner Hall, je Rajcovní rota opravdová živá věc. Přesněji několik osob.

Několik sexy osob.

V současnosti se jenom vzácně pohybují všichni pohromadě, a proto se stali v kampusu takovou legendou, když se však spolu sejdou, je to nádherná pastva pro oči.

Pravděpodobně se nikdy v životě neocitnu blíž k dokonalosti – kromě zázraku nazývaného Dermablend, protože ten téměř zvládne zakrýt jizvu na mé tváři.

Sešli jsme se všichni v bytě Avery Morganstenové. Podle kamenu na jejím prsteníčku byla na dobré cestě ke změně příjmení, a přestože jsem ji moc dobře neznala – ve skutečnosti jsem neznala nikoho kromě Terezy – přála jsem jí štěstí. Vždycky se chovala moc mile. Občas bývala docela tichá, jako by byla myšlenkami někde jinde, ale podle toho, jak se na sebe ona a její snoubenec Cameron Hamilton dívali, každý hned poznal, že jsou jeden do druhého ohromně zamilovaní.

Právě teď se na ni díval, jako by žádná jiná žena na světě neexistovala. Seděli spolu, Cam na pohovce a Avery jemu na klíně, a zatímco se ona smála něčemu, co řekla jeho sestra Tereza, on z ní nespustil jasně modré oči.

Kdybych musela v Rajcovní rotě přidělovat hodnosti, řekla bych, že Cam je prezident. Nejde jen o to, jak vypadá, ale taky o jeho charakter. Nikdo se vedle něj necítí divně nebo opomenutě. Má v sobě… vřelost, která je stoprocentně nakažlivá.

Tajně – tohle si rozhodně vezmu s sebou do hrobu – jsem Avery záviděla. Sotva jsem ji znala, ale prahla jsem po tom, co měla – nádherného sexouše a zároveň opravdu milého kluka, který působí na lidi kolem sebe tak, že se s ním cítí příjemně. A to je vzácné.

„Chceš ještě něco k pití?“

Otočila jsem se za hlasem Jase Winsteada a zaklonila hlavu. A lehce zatajila dech. Byl Camovým protikladem – mimořádně hezký, ale když jsem se zadívala do jeho tmavě šedých očí, cítila jsem se hodně nepříjemně. Se svou opálenou pokožkou, delšími hnědými vlasy a skoro neuvěřitelným vzhledem jako z obálek módních časopisů by mohl být viceprezidentem Rajcovní roty. S velkým náskokem je ze všech ten nejvíc sexy a umí být supersladký, jako třeba právě teď, ale není tak kamarádský a okouzlující jako Cam, který proto zastává tu nejvyšší pozici.

„Ne, mám dost.“ Zvedla jsem z poloviny plnou láhev piva, z níž jsem upíjela celou dobu, co jsem tu seděla. „Ale díky.“

Usmál se a odešel za Terezou. Objal ji kolem pasu, a jakmile si opřela hlavu o jeho hrudník a položila mu ruce na paže, zatvářil se moc roztomile.

Jo, trochu jsem záviděla i Tereze.

Nikdy jsem neměla vážný vztah. Na střední jsem nešla ani na jedno rande. Jizva na mé tváři byla tenkrát mnohem viditelnější, taková, že ji nemohl zakrýt ani zázračný make-up… Středoškoláci, co se týká hodně zjevných nedostatků, dokážou být pěkně nemilosrdní. A i kdyby to někdo dokázal přehlédnout, vzhledem ke způsobu života, jaký jsem tenkrát vedla, jsem neměla na randění prostor ani čas, natož na pořádný vztah.

Byl tu i Jonathan King. Chodil se mnou v prváku na historii, byl opravdu milý a rozuměli jsme si. Když mě poprvé požádal, abych s ním šla na rande, ze zjevných důvodů jsem se zdráhala, ale byl zatraceně neodbytný, proto jsem nakonec souhlasila. Párkrát jsme si spolu vyšli. Náš vztah postupoval, a když jsme byli v mém pokoji na koleji sami, on se na mě, jako každý jiný normální kluk, jednou v noci vrhl. Naivně jsem si myslela, že když si dokáže nevšímat té jizvy na mé tváři, může být schopen přehlédnout všechno ostatní.

Spletla jsem se.

Dokonce jsme se ani nepolíbili a potom už jsme nikdy na rande nešli. Nikomu jsem o něm a o té katastrofální noci neřekla. Nemyslela jsem na něj. Vůbec.

No, až teď. Sakra.

Jak jsem si tak tu sexy Rajcovní rotu prohlížela, zcela jasně jsem si uvědomovala, že jsem dokonalý blázen kvůli nedostatku… no, chlapů v životě.

„Mám to!“

Zvedla jsem hlavu. Kolem pohovky procházel Ollie se svou holkou v patách. Brittany vrtěla hlavou a protáčela panenky tak moc, až mě napadlo, že by mohla omdlít.

Ollie přešel ke konferenčnímu stolku a sklonil se. V rukou držel želvu, která bezmocně kroutila nohama. Povytáhla jsem obočí. Co to…?

„Nebyl by to mejdan, kdyby Ollie nevytáhl želvu,“ poznamenal Jase. Pousmála jsem se.

Cam se naklonil okolo Avery a povzdychl si. „Co to k čertu s Rafaelem vyvádíš?“

„Musím tě opravit.“ Ollie položil želvu na stůl. Jednou rukou si zastrčil za ucho po ramena dlouhé blond vlasy. „Tohle je Michelangelo a myslím, že jsi pěkně v prdeli, když už ani nepoznáš, která z nich je tvoje. Rafael teď bude mít kvůli tobě asi deprese.“

„Snažila jsem se ho zastavit,“ ozvala se Brittany a založila si ruce v bok. Ti dva vypadali jako finalisté soutěže o dokonalý blond pár. „Ale znáš ho, jakej je…“

Všichni ho znali.

Ollie nyní studoval medicínu, ale jeho skopičiny byly stejně legendární jako Rajcovní rota. Mohl by být zástupcem viceprezidenta. Získal spoustu plusových bodů za to, že jezdil za svou holkou do Shepherdstownu každý druhý víkend a byl nestoudný šašek.

„Jak vidíš, mám nové vodítko.“ Ukázal na něco okolo želvího krunýře, co vypadalo jako miniaturní pásek.

Cam na něj zíral. „To myslíš vážně?“

„Můžeš teď s nima chodit na procházku.“ A předvedl názornou ukázku, když táhl Michelangela po stole. Napadlo mě, jestli na tom stole Avery a Cam jedí. „Je to lepší než příze.“

Procházka se želvou? To… to musí být horší než s kočkou. Začala jsem se hihňat. „Vypadá to jako opasek od Barbie.“

„Je to značkové vodítko,“ opravil mě a zkroutil rty. „Napadlo mě to, když jsme byli v obchoďáku v oddělení hraček.“

Tereza se zamračila. „Proč jste byli v oddělení hraček?“

„Joo,“ protáhl Jase. „Je tu něco, co před náma vy dva tajíte?“

Brit vytřeštila oči.

Ollie pokrčil rameny. „Rád si prohlížím hračky. Jsou teď o dost suprovější, než když jsem byl malej kluk.“

Tohle prohlášení vedlo k všeobecné diskusi o tom, jak byla naše generace těžce ochuzena, co se týkalo propracovanosti a dokonalosti dnešních hraček. Musela jsem opravdu hodně přemýšlet, jaké hračky jsem měla já. Měla jsem barbíny, ovšem že jsem měla barbíny, ale místo závodních tříkolek a deskovek jsem měla saténové šerpy a třpytivé korunky.

A dál už nic.

Jak se všichni začali bavit o plánech na léto, snažila jsem se dávat pozor, kam kdo pojede. Cam s Avery se chystali strávit prázdniny v hlavním městě, protože se Cam dostal do fotbalového týmu United. Nikdy jsem ve Washingtonu nebyla, přestože to ze Shepherdu není moc daleko. Brit a Ollie měli v plánu něco úžasně bláznivého. Týden po konci semestru měli odjet do Paříže a cestovat autem po Evropě. Nikdy jsem neletěla, natož za moře. K čertu, dokonce jsem nebyla ani v New Yorku. Tereza s Jasem plánovali výlet na pobřeží Karolíny spolu s jeho rodiči a malým bráškou. Chtěli si pronajmout dům na pláži a Tereza nemluvila o ničem jiném, než jak si bude máčet nohy v oceáně. Na pláži jsem taky nikdy nebyla, takže jsem neměla tušení, jaké je cítit písek pod nohama.

Opravdu jsem potřebovala častěji si někam vyrazit a užívat si. Vážně.

Ale byla jsem v pohodě, protože tyhle záležitosti, včetně poflakování se po celém kontinentu s nějakým hezounem, nebyly mým cílem – mou cílovou trojicí.

Za prvé: dokončit školu.

Za druhé: udělat kariéru v oboru ošetřovatelství.

Za třetí: konečně sklidit úrodu z toho, že dotáhnu něco do konce.

Byly to dobré cíle. Nudné, ale dobré.

„Jsi dnes strašně zamlklá, Callo.“

Napjala jsem se, nemohla jsem si pomoct, a ucítila jsem, jak mi při slovech Brandona Shivera stoupá do tváří horkost. Sklonila jsem ruku s pivem mezi kolena a přiměla svaly v ramenou se uvolnit. Ne že bych zapomněla, že nalevo ode mě sedí Brandon. Jak bych na to mohla zapomenout? Jenom jsem doteď předstírala, že tam není.

Olízla jsem si rty a pohnula hlavou tak, aby mi prameny blond vlasů spadly přes levé rameno a zakryly tvář. „Prostě to všechno vstřebávám.“

Brandon se zasmál. Měl milý smích. A milou tvář. A pěkné tělo. A opravdu pěkný zadek.

Brandon. Povzdechla jsem si. Ten povzdech by mohl oběhnout celý svět. S hnědými vlasy a širokými rameny by mohl být druhým zástupcem viceprezidenta Rajcovní roty.

„Když je tu Ollie, je vždycky potřeba vstřebat hodně,“ poznamenal a pozoroval mě přes okraj láhve. „Počkej, až začne mluvit o těch kolečkových bruslích pro želvy.“

Zasmála jsem se a trochu se uvolnila. Brandon je sexy chlap, ale taky milej, něco mezi Camem a Jasem. „Želvy na bruslích si ani nedokážu představit.“

„Ollie je buď na hlavu padlej, nebo zatracenej génius.“ Brandon se posunul na gauči. „Porota se ještě nerozhodla.“

„Myslím, že je génius.“ Dívala jsem se, jak Ollie zvedl želvu a zamířil s ní zpátky kolem pohovky k pěkně extravagantnímu obydlí, v němž to zelené zvířátko žilo. „Podle toho, co tvrdí Brittany, zvládá na výbornou všechny předměty. A medicína není zrovna snadná.“

„Jo, ale většina opravdu chytrých lidí jsou dokonalí blázni.“ Zakřenil se, když jsem se tiše zasmála. „Tak co, už ta epická bitva o předměty v dalším semestru skončila?“

Přikývla jsem, znovu se usmála a opřela se do papasanu. Protože jsem před sebou měla už jen semestr a půl, než ukončím obor ošetřovatelství s titulem bakalář, byl zápis do předmětů asi stejně jednoduchý jako souboj v páce s Hulkem Hoganem. Každý, kdo zná moje jméno nebo o mně slyšel, věděl, že jsem zápasila o svůj rozvrh snad celou věčnost. Teď zbýval týden do konce semestru a od doby, co se studijní poradenství pro další semestr uzavřelo, uplynul skoro měsíc.

„Jo, konečně. Myslela jsem, že budu muset obětovat pravou nohu, abych získala svoje předměty, ale dostala jsem všechny, které jsem chtěla. Musím se ještě v pondělí sejít s někým kvůli financím, ale mělo by to být v pohodě.“

Když jsem k němu vzhlédla, zamračil se. „Je s tím všechno v pořádku?“

„Doufám.“ Nenapadal mě žádný důvod, proč by tomu tak nebylo. „Máš nějaké plány na léto?“

Pokrčil ramenem. „Ve skutečnosti jsem o tom moc nepřemýšlel, protože mě čeká letní výuka.“

„To může být fajn.“

Brandon si odfrkl.

Protože se mi zatím v téhle diskusi jeden na jednoho s Brandonem docela dařilo, začala jsem si s ním povídat o nějaké další hlouposti, někdo však zaklepal a ztratila jsem nit. Sledovala jsem pohledem Ollieho, jak jde ke dveřím. Otevřel, jako by tu bydlel.

„Copak, krásko?“ řekl a já se vsedě napřímila a sevřela pevněji hrdlo láhve.

Do bytu vkročila pěkná malá brunetka, v ruce červenou tašku ze Sheetz. Usmála se na Ollieho a mávla na Brittany.

Nevěděla jsem, jak se jmenuje.

Tak nějak jsem odmítala se to dozvědět, protože za ty dva poslední semestry, co jsem Brandona znala, jsem se s holkami, které se kolem něj motaly, nenamáhala seznámit. Jednak jich bylo moc a jednak s ním nikdy nezůstaly dlouho.

Ale tahle holka – s tělem baleríny a nakrátko ostříhanými hnědými vlasy – byla jiná. V tomhle semestru chodili společně na nějaký předmět a od března jsem je začala spolu vídat častěji, ovšem dnes poprvé jsem ji viděla s Brandonem jinde než v kampusu.

Vlastně jsem se s ní nikdy nepotkala. Ve skutečnosti jsem se nesetkala s žádnou z jeho obvyklých obdivovatelek, jenom jsem je viděla ve škole a občas na večírcích, ale Brandon na žádné párty nebyl od… no, od března.

„Přišla.“ Zelené oči mu zasvítily.

Kruci.

Jsem pomalá.

Nadechla jsem se nosem a usmála se, zatímco ona obešla postávající páry až k Brandonovi, který se napřímil na pohovce a rozevřel náruč. Vběhla přímo do ní, klesla na jeho kolena a objala ho kolem krku. Taška ze Sheetz se mu odrazila od zad. Její ústa jako by byla Brandonovým teplem naváděná raketa. Nemohla jsem se jí divit.

Políbili se.

Byl to dlouhý, vlhký a hluboký polibek – opravdový polibek. Žádný seznamovací nebo jako mezi občasnými milenci, ale jako mezi lidmi, kteří už si vyměnili spoustu tělních tekutin.

Ježíši, dívala jsem se, jak se líbají, jako by se chtěli navzájem sníst, až do chvíle, kdy jsem si uvědomila, že lezu po žebříčku trapnosti na docela novou úroveň. Přinutila jsem se odvrátit pohled a střetla se s očima Terezy.

Když se otočila v Jaseově náruči, zatvářila se soucitně, protože věděla… ach, bože, věděla, že jsem do Brandona opravdu hrozně zabouchnutá.

„Přinesla jsem ti sýrový preclík,“ promluvila ta holka, když se oba museli nadechnout.

Brandon miloval sýrové preclíky stejně jako já karamelové sušenky.

„Ona ti přinesla preclík?“ zeptal se Ollie. „Kámo, navlíkni jí prsten.“

Brit obrátila oči v sloup a objala Ollieho kolem pasu. „Tebe je teda snadný ohromit.“

Ollie se otočil v jejíí náruči a sklonil k ní hlavu. „Ty víš, čím mě ohromit, kotě.“

Čekala jsem, že Brandon nad nápadem navlíknout prsten holce, kterou znal jen pár měsíců, vyskočí z gauče a uteče do zaječích. Protože jsem se však nedočkala pohledu na jeho zadek mířící ke dveřím, zadívala jsem se na něj, i když jsem věděla, že bych neměla. Ale byla jsem jako masochistka.

Brandon na tu holku hleděl, usmíval se tak, že bylo jasné… že je dokonale šťastný.

Spolkla jsem povzdech.

Potom se na mě podíval, a než jsem mohla zpanikařit z toho, že mě přistihl, jak na něj zírám jako potrhlá fanynka, předvedl oslňující úsměv. „Ještě jsi neměla šanci se s Taťánou seznámit.“

Kruci. Nechtěla jsem zjistit, jak se jmenuje, ale Taťána bylo tak zatraceně super jméno.

Taťána otočila hnědé oči ke mně a zavrtěla hlavou. „Ne, ještě ne.“

„Tohle je moje kamarádka, Calla Fritzová,“ řekl a pohladil ji po zádech. „Minulý semestr jsme spolu chodili na hudební nauku.“

Tak to jsem byla já – Calla Fritzová, na věčné časy kamarádka Rajcovní roty. Nic víc. Nic míň.

Zamrkala jsem a zastavila náhlý hloupý příval slz a mávla prsty na Taťánu. „Ráda tě poznávám.“

Nelhala jsem. Opravdu ne.

V pondělí jsem z kolejí odešla dřív, abych zamířila do Ikenberry Hall, která stála až dole pod kopcem, což se mému línému zadku nelíbilo. Byl teprve začátek května, ale teploty se už šplhaly přes pětadvacet stupňů, a přestože jsem měla vlasy vyčesané do nedbalého uzlu, cítila jsem, jak se mi začíná lepit pokožka i vlasy.

Brzy, ještě než dnes skončí moje závěrečné zkoušky, budu mít vlasy jako pudl.

Před Ikenberry jsem si zkrátila cestu postranní pěšinou. Když jsem otevírala dveře, cukla jsem sebou, protože jsem musela vklouznout dovnitř dřív, než mi z malé stříšky nade dveřmi spadne na hlavu pavučina ohromných rozměrů.

V budově proudil studený vzduch. Posunula jsem si sluneční brýle do vlasů a vydala se po chodbě k finančnímu oddělení. Poté co jsem nahlásila svoje jméno přepracovaně a vyčerpaně vypadající ženě středního věku, ukázala mi, ať se posadím.

Čekala jsem jenom pět minut, když za mnou přišla vysoká a štíhlá starší žena s moderně ostříhanými stříbřitými vlasy. Nezamířily jsme do jedné z kójí, kde pracovali finanční poradci, ale vedla mě do jedné z uzavřených kanceláří na konci chodby. „Prosím, posaďte se, slečno Fritzová.“

Jak jsem si sedala, začal se mi stahovat žaludek.

Nikdy dřív se mi tohle nestalo. Obvykle, když mě sem zavolali, to bylo kvůli informacím chybějícím v mé složce nebo kvůli podpisu formuláře. Nakonec ani nemohlo jít o nic závažného. Finanční podporu jsem používala jenom na náklady na ubytování, na něž mi nestačila ubohá mzda, kterou jsem si vydělala jako servírka, a opravdu mi přišla vhod, když jsem s tou prací na začátku semestru sekla, abych se studiu mohla věnovat naplno.

Obor ošetřovatelství člověk nemohl zvládnout levou zadní.

Pomalu jsem odložila tašku s učebnicemi na podlahu vedle sebe a prohlížela jsem si její pracovní stůl. Na jmenovce stálo Elaine Boothová. Pokud nepředstírala, že je někdo jiný, seděla jsem tedy naproti ní. Na stole měla taky spoustu fotek – rodinných fotek – černobílých, barevných, s malými dětmi i s lidmi mého věku, možná i o něco staršími.

Když mě do hrudi zasáhla stará bodavá bolest, rychle jsem stočila pohled stranou. „Tak… o co jde?“

Paní Boothová nad složkou sepjala ruce. „Minulý týden jsme obdrželi zprávu z přijímacího oddělení, že váš příkaz k úhradě za školné na příští semestr byl odmítnut.“

Zamrkala jsem jednou, potom podruhé. „Cože?“

„Příkaz nebyl proplacen,“ vysvětlila a vzhlédla od složky. Prohlížela si můj obličej a pak rychle pohlédla stranou. „Kvůli nedostatečným finančním prostředkům.“

Musela se splést. Nebylo možné, aby příkaz nebyl proplacen, protože byl napojen na spořicí účet, který jsem používala jenom na školné. Na tom účtu byly všechny moje peníze na školu. „To musí být omyl. Mělo by tam být dost peněz na příští semestr a půl.“

A nejen to, na tom účtě mělo být dost peněz pro případ něčeho nepředvídatelného a na to, abych měla z čeho žít několik měsíců po ukončení školy, zatímco si budu hledat práci a rozhodovat se, kde chci žít, jestli zůstanu tady nebo…

„Zkontrolovali jsme to v bance, Callo.“ Přestala používat moje příjmení, což mi kdovíproč přišlo horší. „Někdy máme s příkazy problém kvůli výši částky nebo překlepu v čísle účtu, ale banka nám potvrdila, že na vašem účtu není dostatek finančních prostředků.“

Nemohla jsem tomu uvěřit. „Kolik vám řekli, že je na účtu peněz?“

Zavrtěla hlavou. „To je informace, kterou můžou sdělit pouze majiteli účtu, o tom si proto musíte promluvit ve své bance. Ale dobrá zpráva je, že jste vždycky platila školné včas, což znamená, že máme možnost něco vymyslet. Napravíme to, Callo.“ Odmlčela se a otevřela mou složku. Zírala jsem na ni, jako by mi zadek přimrzl k židli. „Už jste zařazena v systému finanční podpory, ale můžeme upravit požadavky pro další semestr a zajistit tak, aby vaše předměty byly uhrazeny…“

Srdce se mi v jednu chvíli zřítilo až do žaludku a rychle se propadalo až na zem, zatímco paní Boothová mluvila dál o navýšení půjčky, žádosti o granty, a dokonce toho nakecala spoustu o stipendiu.

V tom okamžiku mi to všechno bylo úplně ukradené.

Tohle se nemohlo dít.

Nebylo možné, aby na účtu nebyl dostatek peněz. Puntičkářsky jsem měla rozdělené, na co používám který bankovní účet, a tento účet jsem nevyužívala na nic jiného než na školné. Dokonce jsem si ani neaktivovala debetní kartu, kterou jsem k němu obdržela.

A pak, zatímco paní Boothová vytahovala formulář za formulářem ze stojanů vedle stolu a úhledně a klidně je skládala, jako by celý můj život právě nedupl na brzdy, mi to docvaklo.

Krev v žilách mi ztuhla, jak jsem se snažila znovu nadechnout, ale dech se mi zadrhl v hrdle. Tohle možná není obrovský omyl banky a univerzity. Tohle vážně mohla být pravda.

Proboha.

Protože kromě mě existoval někdo další, kdo měl k tomu účtu přístup – osoba, která byla pro mě ve skutečnosti mrtvá, tak skutečně, že jsem se chovala, jako by mrtvá opravdu byla – ale nemohla jsem uvěřit, že by tohle provedla. To nebylo možné.

Zbytek schůzky s paní Boothovou jsem nevnímala. Otupěle jsem si převzala žádosti a formuláře a odešla z chladné kanceláře ven do jasného slunečného květnového rána.

Měla jsem ještě čas, než mi začne závěrečná zkouška, proto jsem našla nejbližší lavičku, posadila se a strčila si papíry do tašky. Roztřesenými prsty jsem vytáhla telefon, vyhledala si číslo na banku u nás doma a vytočila ho.

O pět minut později jsem seděla na lavičce a skrz sluneční brýle nic neviděla a ani jsem nic necítila, což bylo dobře. Ten prázdný pocit v žaludku byl v pořádku, protože jsem věděla, že se brzy promění do rudého, oslepujícího, vražedného vzteku. Nemohla jsem si to dovolit. Musela jsem zůstat klidná. Ovládat své emoce, protože…

Všechny moje peníze byly pryč.

A věděla jsem – každá buňka v mém těle to věděla – že tohle je teprve začátek, jenom špička ledovce.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

PODĚKOVÁNÍ

1. kapitola