Přeložila:

JARMILA KOCOURKOVÁ

Håkan Östlundh: Krvavá lázeň

Vydání první

Copyright © 2008 by Håkan Östlundh, by Agreement with Grand Agency, Sweden and Andrew Nurnberg Associates International Limited.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1937. publikaci

Přeloženo ze švédského originálu Blot vydaného nakladatelstvím

Månpocket, Swedish, v roce 2012

Český překlad © 2015 Jarmila Kocourková

Odpovědná redaktorka Tereza Dudková

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Ilustrace na přebalu © 2015 Stoltzedesign.dk

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0139-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0140-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Håkan Östlundh

Krvavá

lázeň

Ukážka z elektronickej knihy

Věnováno Hansi-Erikovi

Poděkování

Velký dík patří Danielu Åhlénovi z gotlandské policie, zároveň Sunemu Jacobssonovi, dříve zaměstanému tamtéž; Ingemaru Thiblinovi, Inger Nenesmové a Evě-Marii Thörnströmové za pomoc s medicínskými a technickými detaily; Anně Herlöfssonové a Håkanu Wallinovi za pomoc s místními reáliemi. Na závěr též vřelé poděkování Janu-Erikovi Pettersonovi a Elisabeth Watsonové Straarupové za cenné rady a připomínky.

DÍL PRVNÍ

hraju prostě

pro většinu obyčejných lidí

hraju prostě

ale co lidé teď dělají?

jací vlastně jsou?

lidi, co je to s vámi?

Olle Ljungström

Neděle 22. října

nemocnice Karolinska,

městská část Solna ve Stockholmu

Potácel se ve tmě. Houpal se ve stavu beztíže v čemsi, co bylo víc než pouhá noc. Svět neměl žádný začátek, ani konec. Ta kompaktní černota byla možná jen pouhé nic. Přesto tam byl, vědom si toho, že se pohybuje, kolébal se pokojem. Nebo skrze ono nic.

Ocitl se na prahu smrti? Balancoval na hranici mezi bytím a nebytím, v zemi nikoho, kde nic neexistuje? Byl už dočista mrtvý? Nebylo to nepříjemné, nebolelo to, nic vlastně necítil, pokud by nepočítal ono komíhání ve velkém černém kosmu. Pokud kývání přestane, skončí i jeho existence? Byl ten kyvadlový pohyb život? To poslední z jeho pobytu tady? Ale on přece přemýšlí! A pokud je toho schopen, musí přece žít. Není to snad pravda? Když se pokusil zachytit tok svých myšlenek, rychle zjistil, že je neudrží u ničeho jiného než u toho houpání. Může se to vůbec ještě počítat za důkaz mozkové aktivity? Dokáže nalézt ještě něco dalšího, jiné úvahy, které by vytvářely jeho vlastní já? Zkoušel to, opravdu to zkoušel… ale jak se to dělá? Bylo to nemožné. Neexistovalo nic jiného než noc a pohyb.

Zdravotní sestra Antonia Capucciová a její stejně stará kolegyně čekaly na střeše s nosítky. Napínaly oči ve tmě, ale moc toho neviděly. Byly totiž oslněné silnými světlomety, ozařujícími přistávací prostor pro helikoptéry.

Uslyšely ji dávno předtím, než ji mohly spatřit. Zuřivé hučení motorů a rychlé nárazy lopatek vrtule o vzduch kdesi vysoko v černé noci.

„Zavolám na pohotovost,“ prohlásila zdravotnice a vyrazila ke služebnímu telefonu.

Antonia nahlédla ještě jednou do záznamu v deskách. Muž, 44 let, poškození lebky, v bezvědomí. Policista, stálo tam v přiložených poznámkách. Lékař, doprovázející transport, by je měl podrobněji informovat ve výtahu cestou dolů na urgentní příjem.

Najednou přistáli, uprostřed záře reflektorů. Červená helikoptéra záchranné služby nadnárodní společnosti Falck rachotila a bičovala vzduch pod sebou. Bleděmodrý kus provazu se svíjel po střeše v silných nárazech větru. Helikoptéra poklesla o poslední metry, až bezpečně dosedla na přistávací plochu heliportu. Pilot vypnul motory. Vrtule rotovala stále pomaleji.

Antoniina kolegyně otevřela dveře. Posádka stroje spěchala na záď, aby odtud vyložila pacienta. Policista zraněný ve službě vzbuzuje vždy mimořádnou pozornost. Novináři již začali telefonovat, ačkoliv věděli, že nemocnice se nemůže k případu vyjadřovat.

Transport dorazil z Gotlandu. To v deskách, které držela v ruce, uvedeno nebylo. Srovnala rodné číslo na plastovém pásku, který připnula pacientovi kolem zápěstí, s rodným číslem uvedeným v dokumentaci, aby se ujistila, že jsou stejná. A pak jméno. Fredrik Broman. Pokusila si je uložit do paměti.

1

Pádící neonový kůň se zrcadlil v tmavé skleněné fasádě přímo proti bytu Arvida Traneuse, na hranici Roppongi, čtvrti vyhlášené bohatým nočním životem, a Akasaky, ležící v tokijském městském obvodu Minato. Skoky byly nepravidelné a při každém novém pohybu docházelo ke změně barev za doprovodu sršivého deště hvězd. Dětsky zakulacené tvary neměly moc společného se skutečným koněm. Žádné vyrýsované svaly ani neklidný pohled, pryč byla všechna ta nespoutaná síla, která se nachází v živém zvířeti podobné velikosti. Žádné mohutné tělo, které může člověku lehce ublížit, aniž by chtělo.

Krkavec letěl s těžkými křídly mezi mrakodrapy, ve tmě téměř neviditelný. Když Arvid poprvé uslyšel ten táhlý křik, naskočila mu husí kůže. V Tokiu nevládli městu rackové, zatímco lidé spali, ale krkavci.

Člověk si zvykne.

Arvid Traneus se otočil zády k říjnové noci, k tvrdohlavě cválajícímu koni a k blikajícím světlům za sklem panoramatického okna své ložnice. Díval se na Kass, mladou ženu, která právě vešla do místnosti. Naklonila hlavu mírně na stranu a smutně se usmála. Černé vlasy jí spadaly na ramena, na červené hedvábné šaty. Držela oběma rukama sklenici vína, v níž se leskl poslední doušek Cheval Blanc, luxusního červeného vína z oblasti Bordeaux. Před chvílí ho otevřel.

Tohle bylo jejich loučení.

Zpočátku měl za úkol jen poskytnout krátkou konzultaci. Nakonec z toho bylo sedm let pendlování a tři roky trvalého pobytu, tedy celkem deset let v Tokiu, ty dva poslední s Kass. A teď přišel čas vrátit se domů. Najednou to byla minulost. Práce, město, žena, všechno.

Vykročil směrem k ní a ona k němu, střetli se uprostřed pokoje. Vzal jí sklenku a odložil ji na římsu u okna. Přitáhl si ji a položil ruku na její zlatavě hnědé stehno, které bylo vidět pod krátkou sukní. Přitiskla se k němu.

„Kass,“ mumlal do jejích vlasů, ozdobených úzkou blyštivou čelenkou stejné barvy jako šaty.

Prozářila poslední dva roky jeho pobytu ve městě. Díky ní se mohl lépe nadechnout na těch malých ostrůvcích volna, které sám sobě povolil.

Sjel rukou mezi její nohy a ponořil prsty do jejího vyholeného klína. Zasténala, pronikavě a nahlas. Vzrušením, myslel si nejdřív, když pokračoval ve hře prstů, jak to mívala ráda. Zjistil však, že se celá napjala. Jako by zkameněla.

Přišlo nové zakvílení, řezavější a bez sebemenšího náznaku rozkoše. Dýchala rychle jako člověk, který se doopravdy bojí.

Podíval se na ni. Zírala z okna na cválajícího koně.

„Kass?“

Neodpověděla.

„Kass, co je ti?“

Zamával jí rukou před očima.

„Katsu-mi!“

Zakřičel na ni jejím plným jménem. Jako na malé dítě, které se chystá sáhnout na rozpálená kamna.

Škubla sebou a podívala se na něj vyhaslým, ustrašeným pohledem.

„Co se stalo?“ zeptal se znovu.

Zatřepala hlavou a nervózně si prohrábla vlasy, až se jí uvolnila červená čelenka a spadla na zem.

„Já nevím. Nic. Samé hlouposti…“

Ale její pohled znovu zabloudil k oknu a ztratil se v dálce, jako by tam viděla něco úplně jiného než nepravidelný koňský cval.

Ten neónový kůň se objevil až před půl rokem. Arvid si zvolil tuto čtvrť právě proto, že ležela daleko od světel a nočního života. Nacházely se tu vládní budovy a ambasády a tu a tam ojedinělý hlouček bytů mezi úředními komplexy. Po sedmé večer venku ani živáček. Ale město bylo ve stavu neustálého přerodu, zvenčí i uvnitř. Ze svého bytu mohl vidět vyrůstat čtyři nové mrakodrapy, jeřáby se tam nahoře na noc zastavily, jen červené výstražné majáky blikaly do tmy.

Bleskurychlá proměna, nepřerušovaný růst. Mihotání barevných světel. Peníze mění majitele. Sumy, vedle nichž státní rozpočet malé země, jakou je třeba Švédsko, vypadá jako pouhé spropitné, proudily každý den burzami a devizovými trhy. Nadnárodní společnosti spolupracují, útočí na sebe a odstraňují se navzájem. A v tu chvíli se ocitl na scéně i Arvid Traneus. Při zabíjení. Firmy, samozřejmě.

Tento úkol skončil po namáhavém souboji pro konkurenci špatně, mnohem hůř než zamýšlel. Ta drtivá porážka byla vlastně nesmyslná. Jeho zadavatel mohl vyplnit jen část uvolněného prostoru. Zbytek padl do rukou jiného vděčného protivníka.

Pohladil Kass po zádech.

„Je to lepší?“

„Je to dobré,“ řekla a políbila ho na krk. „Pomiluj mě,“ špitla vroucně.

Zvedla ruce nad hlavu, protože z ní zuřivým pohybem strhl šaty. Stála před ním nahá, voněla půdou a kaučukem z toho těžkého vína, vanilkou a citronem ze svého parfému a ještě něčím, co bylo jen její. Teplá pleť a klín.

Přiměla ho couvat pozadu k posteli a přitom mu povolila ten černý nepoddajný opasek, který si koupil minulý týden. Rozepnula mu kalhoty a obemkla prsty jeho penis.

„Pojď ke Kass,“ zašeptala, našpulila rty a nechala pramínek slin skanout dolů na špičku údu a dál až do své ruky stočené do kornoutku. Hbitým vláčným pohybem mu ho masírovala a on cítil, jak se probouzí k životu.

Deset let. Bylo to k něčemu dobré?

Odpovědí Arvida Traneuse bylo jasné ano. V průběhu těch roků nahromadil slušný majetek. Jeho zaměstnavatelé to možná považovali za pakatel, přesto i jejich odpověď by asi byla kladná, pokud by byli schopni takto uvažovat. Ale pro tyhle typy lidí boj nikdy nekončil. Všechny plachty měli napjaté a mohli bojovat ještě deset let a pak dalších deset k tomu.

Měl za úkol vypracovat pro koncern strategii, která by zvedla jejich podíl na trhu o pět procent. Tak zněla smlouva. Žádná jednoduchá práce, ale přesto jasně vymezená a realistická. Ale pak jejich ambice rostly, byl stále víc vtahován do děje, až jej nalákali na nabídku, kterou nebylo možné odmítnout. Závratná mzda a hlavně opce, jejichž hodnota mohla jeho vlastním přičiněním vystřelit až do oblak. Pokud by se mu to povedlo.

Vybudoval si vlastní malý štáb. Létal neustále do Tokia a zpět a v posledních letech tady téměř bydlel. Kass klesla vedle postele na všechny čtyři a dívala se na něj tím svým zamlženým zářivým pohledem, o němž nikdy nevěděl, zda je hraný, nebo skutečný. Ale to mu nevadilo. Pokud to hrála, dělala to dobře. Jednoduše chtěla, aby se mu líbilo, co viděl. A to mu úplně stačilo.

Málem ztratil kvůli Kass svého nejlepšího spolupracovníka. Patřila totiž nejdřív ke Stephenovi. Tehdy ji Arvid potkal. To odpoledne ji pohledem neustále pronásledoval. To Stephenovi samozřejmě neušlo. O den později si Arvid zjistil její adresu a telefonní číslo, a když jí zavolal a navrhl, aby se sešli, okamžitě souhlasila.

Arvid neměl žádné iluze o tom, jak Kass žila, ale věděl, že odchod od Stephena k němu jí žádné výhody nepřinesl. Udělala jen to, co chtěla. O tom byl přesvědčen.

Stephen to však přijal velmi špatně. Nejdřív se pokusil přesvědčit Arvida, aby ji nechal. Když Arvid odmítl, dokonce při té příležitosti prohlásil, že se ho to netýká, neboť to byla Kassina volba, začal se chovat jako šílený. Vyhrožoval, že ve firmě skončí, zašel dokonce tak daleko, že se sbalil a odletěl domů, do Anglie. Přestože nikdy nepodal žádost o rozvázání pracovního poměru.

Arvid se snažil odvolávat na Stephenovu profesionalitu. Stephen chvíli trucoval, ale pak se samozřejmě vrátil. Mohl totiž opravdu hodně ztratit, pokud by vše chtěl zahodit kvůli nějaké… no, řekněme hrdosti. Jen by byl směšný. Vždyť se jednalo jen o lepší prostitutku. I když určitě ne takovou, co stojí na nejbližším nároží.

Líbala opatrnými rty jeho úd.

„Řekni, až budeš,“ zašeptala, než zmizela mezi jeho nohama.

Říkala to vždy. Usmál se směrem k černé kštici, osamělému pahorku tam dole. Jestli se za celou tu dobu ještě nenaučila, kdy je čas, pak si za to může sama, pomyslel si.

Vlastně to byl Stephen, kdo první přišel s tím nápadem, který pak spolu uskutečnili. On a bohem obdařený počítačový genius Olaisen. Ale Arvid tahal za nitky, když došlo na realitu. Nakonec to nebyla ani strategie trhu, ani vývoj produktu, co dovedlo Pricom k pádu, ale složitá hra s akciemi firmy, která byla proveditelná jen díky tomu, že se Olaisen naboural do jejich počítačového systému. Dostali se tak přímo do srdce konkurenta. A pak ho zničili. Samozřejmě, byla to ošklivá hra, ale obchody bývají takové. Takže, co dodat?

Kassin jazyk poletoval jak motýl nad vlhkým pyjem. Pohladil ji po lesklých černých vlasech, spojil prsty za její šíjí a přidržel pevně její hlavu. Zíral do tmy. Zornice sledovaly nedobrovolně pohyb neonového koně, když vrcholil.

Po dlouhé chvíli ticha, po prudkém vzepětí, které vše zklidnilo, se dostavilo ochabnutí. Vyklouzl z jejích úst. Zvedla pomalu levou ruku a přejela si hřbetem ruky rty a bradu. Arvid Traneus se na ni díval a cítil, jak jím něco těžkého a černého padá. Už strašně dlouho nic neprožíval tak silně. Skoro ho to zadusilo.

Nemiloval ji, ale bylo mu s ní příjemně, hezky se na ni dívalo a krásně se s ní milovalo. Byla drobná a roztomilá, lehká jako pírko. Mohl ji zvednout jako malé dítě. Nikdy ji neslyšel si stěžovat nebo naříkat nebo něco zpochybňovat. Nikdy nepošilhávala po jiném muži, když někam šli spolu.

Ale zároveň… Nedělal si žádné iluze. Nechala Stephena, aby mohla být s ním. A nyní byl jejich společný čas u konce. Možná by ji mohl vzít s sebou. Nikdy by ho o to nepoprosila. Musel by ji o to požádat sám. Napadlo ho to, ale měl jiný život, který na něj čekal. Kromě toho byla tím, čím byla. Byla by to podivná míchanice soukromého života a obchodu.

Jejich společný čas se naplnil. Čekala ho cesta a ona měla zůstat tam, kde byla doma. Samotná. Svobodná. Volná. Komu asi bude patřit po něm? Někomu, koho zná? Už to má naplánované? Zaujme místo v posteli nějakého jiného muže už zítra? Bude se na něj dívat tím svým zářivým zamlženým pohledem a říkat: ‚Ten chce ke Kass‘? Bude mu taky kouřit ptáka?

Jeho pohled se střetl s jejím a on si uvědomil, že nemá nejmenší potuchy o tom, co se jí děje v hlavě. Byl to smutek z loučení, který se zrcadlil v jejích tmavých očích? Nebo to byla jen hra, podobně jako když přišlo zklidnění po touze a vzrušení? Byla snad jen lhostejná? Pohrdala jím? Smála se uvnitř, zatímco koutky úst byly lehce stočené směrem dolů? Vysmívala se mu?

Překvapil sám sebe. V normální situaci nebyl žádný myslitel. Vědomě a neústupně odsunul myšlenky o Kass stranou. Všechny tyhle otázky k ničemu nevedly. Museli se rozloučit. Ona už nepatřila do jeho života a ani on do jejího.

Musel to být jen závan sentimentality, který se mu vloudil do mysli. Nebylo mu to podobné. Upravil si oblečení, zapnul ten nepoddajný pásek a sebral ze země červené hedvábné šaty.

Podívala se na něj s němou otázkou v očích.

„Bude nejlepší, když půjdeš,“ řekl.

Vtáhla právě našpulený dolní ret dovnitř a zatvářila se poněkud odměřeně. Zapátrala svým pohledem v jeho, tázavě, jako by si snad ještě měli co říct.

Podal jí šaty a šel pomalu ke stolu do vedlejší místnosti zjistit, zda zbylo v láhvi nějaké víno. Za zády ji slyšel, jak se obléká.

2

Zvonění telefonu burácelo celým domem. Jeho zvuk byl vždycky hlasitější, když to byl on. Ostrý řez časem a prostorem.

Kristina se hnala obývacím pokojem do kuchyně. Chodidla v ponožkách celá zpocená, málem to nestihla. Nenáviděla ten spěch, když volal on. Chtěla být dobře připravená, vyrovnaná, s klidným dechem, nohy v suchu. Arvid byl všímavý. Zaznamenal sebemenší nerovnost povrchu.

Vzala od stolu secesní židli z dubového dřeva, sedla si na ni a zhluboka se třikrát nadechla a vydechla, aniž by myslela na to, že za chvíli se musí její paže natáhnout pro řinčící telefon. Pokusila se vzpomenout si, co říkala Noriko během lekce minulou středu. Obdivovala podnikavost té ženy. Přestěhovat se s manželem z Washingtonu a vybrat si ze všech možností zrovna Gotland! A po pouhých několika měsících nastartovat výuku jógy za žaluziemi z rýžového papíru v domě naproti benzínové stanici Statoil v Havdhemu.

Před dvěma roky by Kristinu ani ve snu nenapadlo, že by se zabývala jógou. Bylo to nemyslitelné. Možná to, že Noriko byla Japonka, přinejmenším svým původem, podnítilo její zvědavost. Japonsko bylo stále přítomné v jejím životě, i když jen na dálku. Každodenní hovory z Tokia se jí vryly do života a jakýmsi zvláštním způsobem jí ta středeční cvičení s Noriko pomáhala je vyvažovat a zvládat.

Zvedla sluchátko. V Levide na Gotlandu bylo 14:00 a v Tokiu 22:00.

„Ahoj, miláčku. Jak se máš? Je vše v pořádku?“

Arvidův hlas byl temný a soustředěný, jako obyčejně. Až moc zřetelný na to, že musel oběhnout půlku zeměkoule.

„Ano, v naprostém pořádku,“ odpověděla.

Její hlas byl jasný a vyrovnaný, ale nebyl snad položen nepatrně, ale opravdu jen nepatrně výše, než jak většinou zněl?

„Přijedu domů,“ řekl. Pokud reagoval na její změněný tón, nebylo to vůbec poznat.

„Aha, kdypak?“

Věděla však, že odpoví ‚zítra‘, v lepším případě ‚pozítří‘. Dával vždy přednost oznámením s krátkou lhůtou. Pokud by nepotřeboval odvoz z letiště, asi by ji neinformoval vůbec.

„Ale já přijedu opravdu domů.“

Seděla potichu, přehodila si sluchátko do druhé ruky. Nerozuměla.

„Vracím se domů. Je konec. Je to pryč. Ze dne na den. Nepochopitelný, že? Po deseti letech.“

Pořád seděla mlčky, zatímco se kolem ní zatmělo. Vteřinová ručička na kuchyňských hodinách se připravovala na další krok. Slabý elektronický signál přicházející drátkem.

Už poskočila.

Jak dlouho může mlčet? Překvapením oněmělá, to přece může být? Ale ne nadlouho. Bude důležité nejen to, že odpoví, ale také co řekne a jakým tónem. Byla by k tomu potřebovala návod a alespoň dva týdny na přípravu, místo toho tu sedí jako hlupačka zasažená tím pověstným bleskem z čistého nebe.

Vteřinová ručička se odrazila na další políčko.

Je opravdu pitomá, nejen hlupačka. Bylo přece nad slunce jasnější, že ten den jednou přijde. Měla s tím počítat. Nic nemohlo být jistější.

Tři sekundy. Už nemohla dál čekat.

„Arvide!“

Možná přece jen ne úplně pitomá. Pro tento okamžik byla sama se sebou opravdu spokojená. Jeho jméno vyslovila protáhle a poněkud roztřeseně. Bylo to vlastně proto, že nad sebou ztratila kontrolu, jak se jí stáhlo hrdlo, ale znělo to dobře, jako by nemohla popadnout dech radostí.

„Byl jsem tady tak zaměstnaný, že jsem si to sotva stačil uvědomit. Ale teď… Bude to zatraceně pěkný vrátit se zase domů. A to nejlepší je, že odteď jsem svým pánem. Pokud nebudu chtít, nemusím už pracovat ani jediný den. Nikdy. Můžeme bydlet, kde chceme, a dělat si, co chceme. Už nikdy víc nemusím být takhle dlouho pryč, to ti slibuju.“

„To je neuvěřitelné.“

Radost, radost.

Musela se snažit, aby vůbec pochopila, co říká, když pokračoval ve vyprávění. Znělo to, jako by se zvuk pozvolna ztrácel, přesně jako světlo v místnosti. Když se Kristina nakonec dozvěděla, kdy ho má vyzvednout na letišti ve Visby, a položila sluchátko, neodvažovala se pohnout. Pokud bude jen sedět, možná bude ještě chvíli žít, ale jestli se zvedne, propadne se podlahou pryč do tmy a zmizí navždy. Což by vlastně nebyla tak špatná alternativa, napadlo ji pak.

Ale ona chtěla žít.

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Poděkování

DÍL PRVNÍ

Neděle 22. října

1

2

DÍL DRUHÝ

Sobota 28. října

Neděle 29. října

Úterý 31. října

Středa 1. listopadu

Čtvrtek 2. listopadu

Pátek 3. listopadu

DÍL TŘETÍ

Pátek 3. listopadu