The Shining Girls  (ukázka)

Copyright © Lauren Beukes, 2013

Translation © Petra Navrátilová 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-805-4

ISBN mobi 978-80-7462-817-7

.

Věnováno

Matthewovi

HARPER

17. ČERVENCE 1974

Upocenou rukou svírá v kapse sportovního saka oranžového umělohmotného poníka. Uprostřed léta je na takové oblečení příliš horko, ale on se za podobných okolností naučil oblékat nenápadně, nosí džíny. Vykračuje si dlouhými kroky – jako někdo, kdo někam míří, i když napadá na jednu nohu. Harper Curtis není žádný somrák. A čas na nikoho nečeká. Až na výjimky.

Na trávě sedí se zkříženýma nohama dívenka. Její holá kolena, kostnatá a bílá, připomínají ptačí lebky a jsou špinavá od trávy. Vzhlédne, když uslyší, jak mu pod botami skřípe štěrk. Za ten krátký okamžik, co se na něj dívá, si Harper tak akorát stačí všimnout jejích hnědých očí a ušmudlaných zacuchaných vlasů, ale pak ji přestane zajímat a ona si zase hledí svého.

Ta barva očí Harpera zklamala. Myslel si, že by je mohla mít modré. Modré jako jezero. A hluboké, jako když jste daleko od pobřeží a máte pocit, že jste uprostřed oceánu. Hnědá je barva krevet, které v mělčinách zvíří bahno a skrz ten sajrajt je pak houby vidět.

„Co to děláš?“ zeptá se a snaží se, aby jeho hlas zněl vesele. Skloní se k ní do udupané trávy. Dívku s tak divnými vlasy ještě vážně nikdy neviděl. Kolem ní to vypadá, jako kdyby se tu prohnala nějaká zvláštní písečná bouře, přivála nejrůznější harampádí a rozmetala je do prostoru. Pár zrezivělých plechovek, zkřivené kolo od bicyklu s trčícími dráty. Dívka upřeně pozoruje otlučený hrneček převrácený dnem vzhůru, takže stříbrné kytičky na okraji se ztrácejí v trávě. Z uraženého ouška zbyly dva tupé pahýlky. „Děláš si čajový dýchánek, zlatíčko?“ zkouší to znovu.

„To není žádný čajový dýchánek,“ zamumlá přes límec své široké kárované košile. Napadne ho, že pihovaté děti by neměly být tak vážné. Nehodí se to k nim.

„Tak dobře,“ řekne, „stejně mám raději kávu. Madam, mohl bych si, prosím vás, dát kávu? Černou a tři cukry, ano?“ Natáhne se po otlučeném porcelánovém hrníčku. Holčička vyjekne a ožene se po jeho ruce. Zpod převráceného nádobíčka se ozve hluboké zlostné bzučení. „Ježíš, co to tam máš?“

„To není žádný čajový dýchánek! To je cirkus!“

„Aha?“ Nasadí přihlouplý úsměv, který říká, že on se nebere nijak vážně a ona by také neměla. Ale hřbet ruky ho pálí v místě, kde ho plácla.

Dívá se na něj podezíravě. Ne kvůli tomu, co by mohl být zač a co by jí mohl udělat, ale proto, že ji popudila jeho nedovtipnost. Harper se pečlivěji rozhlédne a už je mu to jasné. Je to bleší cirkus. Velký hlavní ring nakreslila prstem do hlíny, mezi dvěma plechovkami od limonády je visuté lano ze splácnutého brčka, opodál stojí ruské kolo ze zkřiveného jízdního kola, které je částečně zapřené o keř a zaklíněné o kámen, aby nespadlo, a do jeho drátů jsou vpleteni papíroví človíčci vytrhaní z časopisů.

Neuniklo mu, že kámen, který konstrukci podpírá, by mu padl tak akorát do ruky. A jak lehce by ta tenká drátěná špice vjela do oka dívenky, jako do želé. Pevněji stiskne poníka v kapse. Zuřivé bzučení zpod hrníčku je jako brnění, které cítí podél páteře, a cukání, které se mu usadilo ve slabinách.

Hrníček se zachvěje a ona na něj přitiskne ruku.

„Jejda!“ zasměje se holčička a kouzlo okamžiku je pryč.

„No hurá! Co tam máš? Slona? Zlehka ji šťouchne do ramene a její zamračenou tváří prolétne úsměv, i když jen drobný. „Jsi krotitelka zvířat? Chceš, aby prolétával hořící obručí?“

Ta představa ji pobaví. Na buclatých tvářičkách se rozsvítí tečky pih a ona odhalí zářivě bílé zuby. „No, Rachel říká, že si nesmím hrát se sirkama. Po tom co se minule stalo.“ Křivý špičák jí maličko přesahuje přes řezák.

Úsměv ještě předčí její hluboké hnědé oči. Protože teď vidí, jak se v nich zablýsklo. Pocítí z toho slabost na hrudi. Je mu líto, že kdy o Domě pochyboval. Je to ona. Jedna z nich. Jeho zářící dívka.

„Já jsem Harper,“ řekne a se zatajeným dechem natáhne ruku k pozdravu. Ona si musí přidržet hrníček druhou rukou, aby to zvládla.

„Ty jsi cizí?“ zeptá se.

„Teď už přece ne.“

„Já jsem Kirby. Kirby Mazrachiová. Ale hned, jak to půjde, se nechám přejmenovat na Lori Star.“

„Až budeš v Hollywoodu?“

Holčička si po zemi přitáhne hrníček k sobě, což brouka pod ním ještě více rozběsní, a jemu dojde, že udělal chybu.

„Určitě nejsi cizí?“

„Budeš tam vystupovat se svým cirkusem? Co chce Lori Star dělat? Klauna? Chodit po hořící hrazdě? Nebo jezdit na slonovi?“ poklepe si ukazováčkem o horní ret. „Nebo hadí ženu?“

Uleví se mu, když se zasměje: „Neéé.“

„Tak budeš krotit lvy. Vrhat nože. Nebo polykat oheň?“

„Já budu provazochodkyně. Trénuju. Chceš to vidět?“ Pohne sebou a vyskočí.

„Ne, počkej!“ řekne najednou zoufale. „Ukážeš mi toho lva?“

„On to není opravdický lev.“

„Neříkej!“ popichuje ji.

„Tak jo, ale musíš být fakt opatrný. Nechci, aby mi uletěl.“ Maličko nadzvedne hrníček. Harper položí hlavu na zem a nakoukne dovnitř. Vůně udusané trávy a černé půdy ho uklidňuje. Pod hrníčkem se něco hýbe. Chlupaté nožky a záblesk žluté a černé barvy. Tykadla prozkoumávají skulinu. Kirby zalapá po dechu a škvíru pod hrníčkem zase uzavře.

„To je ale hezký čmelák,“ pochválí jí úlovek, když se narovná.

„Já vím,“ odpoví pyšně.

„Pěkně jsi ho rozčílila.“

„Myslím, že nechce do cirkusu,“ zapochybuje Kirby.

„Chceš něco vidět? Neboj se.“

„Co?“

„Chtěla bys mít provazochodce?“

„Ne, já…“

Ale on už odklopí hrníček a rozlíceného čmeláka chytí do dlaně. Trhání křidýlek vydává stejně mlaskavý zvuk, jako když se odtrhne stopka z třešně. Jako tenkrát při sklizni v Rapid City, kde strávil léto. Prošel celý ten zatracený kraj skrz naskrz a v nesnesitelném horku se pídil po práci jako blázen. Pak objevil Dům.

„Co to děláš?!“ křičí.

„Teď už potřebujeme jen kousek mucholapky. Natáhneme ji mezi plechovky. Takový velký brouk by měl zvládnout odlepit nohy, ale pořád to bude lepit natolik, aby nespadl. Máš nějakou mucholapku?“

Posadí čmeláka na okraj hrníčku. Nespadne.

„Proč jsi to udělal?“ Bije ho po ruce zlostnými údery svých dlaní.

Její reakce ho zaskočí. „Copak si spolu nehrajeme na cirkus?“

„Zkazil jsi to! Běž pryč! Běž pryč, běž pryč, běž pryč, běž pryč…“ opakuje stále dokola a bije ho do rytmu svého pokřiku.

„No tak. Nech toho přece,“ směje se, ale ona ho nepřestává tlouct. Popadne ji za ruku. „Myslím to vážně. Už toho sakra nech, slečinko.“

„Klít se nemá!“ zaječí na něj a začne plakat. Takhle si to nenaplánoval – pokud vůbec jde tato první setkání plánovat. Dětská nevyzpytatelnost ho obtěžuje. Proto nemá rád malá děvčátka. Proto čeká, až vyrostou. Potom už je to o něčem jiném.

„Dobře, omlouvám se. Neplakej, ano? Něco pro tebe mám. Neplač, prosím tě. Podívej se.“ V zoufalství se pokusí vytáhnout oranžového poníka. Hlavička se mu zachytí v kapse a on ho musí vyškubnout. „Na,“ mrskne jím po ní, aby si ho vzala. Ten poník je jednou z věcí, která vše spojuje. Proto si ho přinesl? Znejistí pouze na okamžik.

„Co to je?“

„Koníček. Vidíš, ne? Ten je přeci lepší než nějaký hloupý čmelák.“

„Není živý.“

„Já vím, sakra. Prostě si ho vezmi, dobře? Je to dárek.“

„Já ho nechci,“ popotáhne.

„Tak dobře. Není to dárek. Mám ho u tebe v úschově. Budeš mi na něj dávat pozor. Jako když se dají peníze do banky.“ Slunce pálí. Je příliš horko na kabát. Dělá mu potíže se soustředit. Už aby to měl za sebou. Čmelák spadl z hrníčku a leží na zádech v trávě. Nožky mu kmitají ve vzduchu.

„Tak jo.“

Hned se cítí klidněji. Vše je, jak má být. „Teď mi na něj budeš dávat pozor, dobře? Je to moc důležité. Přijdu si pro něj. Rozumíš?“

„Proč?“

„Protože ho potřebuji. Kolik ti je?“

„Šest a tři čtvrtě. Skoro sedm.“

„To je skvělé. Opravdu skvělé. Tak to chodí. Pořád dokola. Jako tvé ruské kolo. Přijdu za tebou, až budeš velká. Počkáš na mě, zlatíčko, ano? Vrátím se pro tebe.“

Stoupne si a opráší si ruce o kalhoty. Otočí se a kvapně odchází, ani se neohlédne, kulhá jen nepatrně. Ona ho pozoruje, jak přechází ulici a jde nahoru ke kolejím, až zmizí mezi stromy. Podívá se na plastovou hračku, ulepenou od jeho dlaně, a zakřičí na něj: „Hej! Já nechci tvýho blbýho koně!“

Hodí ho na zem a on jednou nadskočí, než přistane v trávě vedle jejího ruského kola z bicyklu. Koníkovo malované oko tupě zírá na čmeláka, který se vzpamatoval a plazí se prachem pryč.

Pak se pro něj ovšem vrátí. Samozřejmě že se vrátí.

HARPER

20. LISTOPADU 1931

Písek mu klouže pod nohama. Žádný písek, ale smrduté ledové bláto, které mu čvachtá v botách a promáčí ponožky. Harper tiše nadává, nechce, aby ho ti chlapi uslyšeli. Ve tmě na sebe pokřikují: „Vidíš ho? Máš ho?“ Kdyby voda nebyla tak zatraceně studená, riskl by to a zkusil by jim uplavat. Ale už teď se celý třese vystaven ostrému štiplavému větru, který vane od jezera a zalézá mu pod košili. Kabát potřísněný krví těch odporných mizerů nechal v hospodě. Vleče se přes pláž a razí si cestu mezi odpadky a trouchnivějícím dřevem, na boty se mu lepí bahno. Přikrčí se za boudou na břehu, která je postavená z kartonových krabic a poslepovaná térem. Světla pronikají prasklinami a potrhaným kartonem a vypadá to, jako by celý ten přístřešek zářil. Stejně nechápe, proč lidé stavějí tak blízko u jezera. Třeba si myslí, že to nejhorší už pominulo a nic horšího se nemůže stát. Žádné lidské výkaly v mělčinách, žádná velká voda po deštích, která by odnesla celý zatracený, páchnoucí Hooverville. Domov zapomenutých lidí, neštěstí nasáklé do morku kostí. Nikomu nebudou chybět. Stejně jako nikomu nebude chybět Jimmy Grebe.

Nenapadlo ho, že Jimmy takhle skončí. Nemuselo to tak dopadnout, kdyby ten bastard hrál fér. Ale byl to špekoun, opilec a ubožák. Nemohl přijít k chlastu, tak šel Harperovi po krku. Harper vycítil, že mu ten tlustej zkurvysyn chce natrhnout prdel. Kdo rozdává tvrdé rány, schytá ještě tvrdší. Harper nemůže za to, že ostří střepu zasáhlo tepnu. Mířil Grebemu na obličej. Nic z toho by se nestalo, kdyby ten tuberák nevykašlal krev na karty. Grebe utřel svůj krvavej chrchel rukávem, jasně, ale všichni věděli, že má tuberu a roznáší nákazu v tom svým podělaným šnuptychlu. Nemoci a zmar a chlapům rupou nervy. To je konec Ameriky.

Zkuste to říct „starostovi“ Klaytonovi a té jeho bandě čuráků z domobrany, všichni jsou nadutí, jako kdyby jim to tu patřilo. Ale tady žádné právo není. Stejně jako prachy. Žádná sebeúcta. On viděl znamení – a ne jenom cedule, na kterých stálo „zabaveno“. Co si budeme nalhávat. Už je to v Americe.

Proužek bledého světla prohledává pláž, zastavuje se na zjizvených místech, která za ním v blátě zůstala. Pak se ale světlo baterky stočí, aby pátralo jiným směrem. Dveře chatrče se otevřou a světlo zevnitř zalije všechno kolem. Vyhublá žena s krysím obličejem vyjde ven. Ve světle petrolejové lampy vypadá její tvář ztrhaně a popelavě – stejně jako tváře všech, co tu žijí. Jako by tady písečné bouře odnesly spolu s obilím i veškeré rysy z lidských tváří.

Jako velký šál má přes vychrtlá ramena přehozený tmavý, o tři čísla větší kabát. Je z těžké vlny. Vypadá, že bude teplý. Ví, že jí ho sebere ještě dříve, než si stačí uvědomit, že je slepá. Její oči jsou prázdné. Dech jí zapáchá po kapustě a zuby má zkažené až na kost. Natáhne k němu ruku.

„Co se děje?“ ptá se. „Proč tak křičí?“

„Vzteklý pes,“ řekne Harper. „Honí psa. Měla byste jít zpátky dovnitř, madam.“ Mohl by jí rovnou strhnout kabát a utéct. Ale co kdyby křičela. A začala se s ním prát.

Chytne ho za košili. „Počkej,“ řekne neklidně. „Jsi to ty? Jsi Bartek?“

„Ne, madam. To nejsem já.“ Snaží se jí vysmeknout z prstů. Mluví naléhavě vysokým hlasem. Jako kdyby chtěla přilákat něčí pozornost.

„Jsi to ty. Určitě. Říkal, že přijdeš.“ Je na pokraji zoufalství. „Říkal, že – “

„Pssst, dobře. Ledabyle pozvedne ruku k jejímu hrdlu. Plnou silou ji zatlačí k přístavku. Jen aby ji ztišil, říká si. Se zmáčknutou průdušnicí se křičet nedá. Rty se jí našpulí a ohrnou. Oči lezou z důlků. Hrdlo se vzpouzí na protest. Rukama ho tahá za košili, jako kdyby ždímala prádlo. Pak její vyzáblé prsty ochabnou a tělo se sesune. Ohne se s ní, opatrně ji posadí na zem a přitom jí sundává kabát.

Zevnitř boudy ho upřeně pozoruje malý chlapec s očima tak velkýma, že by ho dokázaly pohltit celého.

„Na co koukáš?“ zasyčí Harper na kluka a souká ruce do kabátu. Je mu velký, ale co se dá dělat. V kapse cosi zacinká. Zapomenuté drobné, s trochou štěstí. Později zjistí, že je to něco mnohem důležitějšího.

„Běž dovnitř a dones mámě trochu vody. Je na tom bídně.“

Chlapec zírá a potom, aniž by změnil výraz, kvílivě zapiští a tím přiláká ty zpropadené svítilny.

Paprsky světel projedou po zápraží a zhroucené ženě, ale Harper už běží pryč. Jeden z Klaytnových kumpánů – anebo je to sám samozvaný starosta – zakřičí: „Tam!“ a muži vyrazí po pláži za ním. Žene se labyrintem chatrčí a stanů postavených bez ladu a skladu, nalepených na sebe tak, že se mezi nimi jen stěží dá projet s vozíkem. Hmyz se umí lépe ovládat, napadne ho, když zamíří nejkratší cestou k Randolfské ulici. Až na termity.

Šlápne na celtu a propadne se do díry o velikosti bedny od klavíru, ale o dost hlubší, a narazí na zem v místech, kde si někdo postavil cosi jako obydlí. Strop nad sebou jednoduše přichytil do úrovně terénu.

Přistane tvrdě, levou patou narazí na hranu postele z dřevěné palety, až to ostře zadrnčí, jako když práskne do strun kytary. Náraz ho odmrští, dopadne na roh kamen domácí výroby, praští se do hrudníku a vyrazí si dech. Má pocit, že mu kotník roztrhla kulka, ale výstřel neslyšel. Nemůže dýchat, aby křičel, a zamotává se do celty, která na něj spadla.

Našli ho tam, jak kolem sebe mlátí rukama a proklíná ten zatracený lidský póvl, který neměl dost materiálu nebo šikovnosti na to, aby si postavil pořádnou boudu. Nahoře se kolem úkrytu shlukli muži, hrozivé siluety za ostrým světlem svítilen.

„Nemůžeš sem jen tak přijít a dělat si, co tě napadne,“ řekne Klayton hlasem kazatele na nedělní mši. Harper může konečně zase dýchat. Každý nádech pálí a píchá ho v boku. Určitě si narazil žebro a s nohou to bude ještě horší.

„Musíš respektovat svého souseda a tvůj soused bude respektovat tebe,“ pokračuje seshora Klayton.

Harper už od něj tuto větu slyšel na obecních shromážděních, kde mluvil o tom, jak je třeba pracovat na dobrých vztazích s ostatními obchodníky – právě s těmi, kteří přiměli místní úřady, aby na každou boudu a na každý stan připíchly upozornění, že mají sedm dnů na to, aby se vystěhovali.

„Mrtvej stěží může někoho respektovat,“ zasípá Harper, a bolestí se mu sevře žaludek. Napadne ho, že mají možná brokovnice, ale nezdá se to moc pravděpodobné, a teprve v okamžiku, když mu jedna ze svítilen přestane svítit do tváře, si uvědomí, že jsou vyzbrojeni tyčemi a kladivy. Žaludek se mu znovu sevře.

„Měli byste mě předat zákonu,“ řekne s nadějí.

„Ne,“ řekne Klayton. „Ti tu nemají co pohledávat.“ Zamává svítilnou. „Hoši, vytáhněte ho, než se vrátí šilhavej Anglán do svý díry a najde tady toho somráka.“ A je tu další znamení, naprosto zřetelné, které se pomalu přibližuje na obzoru za mostem. Dřív než se Klaytonovým gorilám podaří slézt těch deset stop k němu dolů, začne pršet. Provazy deště, studeného a prudkého. Z druhé strany tábora se ozve křik. „Policajti! Šťára!“

Klayton se otočí, aby se poradil se svými muži. Hulákají a mávají rukama jako opice a pak déšť protne záblesk plamene, zapálí nebe a utne jejich konverzaci.

„Hej, nechte toho,“ rozlehne se Randolfskou ulicí křik. Vzápětí se ozve další. „Našli petrolej.“

„Na co čekáte?“ řekne tiše Harper do toho pozdvižení a dunícího deště.

„Ani se nehni,“ bodne do něj prudce Klayton svou tyčí, když se stíny vzdalují. „Ještě jsme s tebou neskončili.“

Harper nevnímá křupnutí žeber, nadzvedne se na loktech a sedne si. Nakloní se dopředu, chytne se za plachtu, kterou na jedné straně stále ještě přidržují hřebíky, a v očekávání nejhoršího s ní škubne. Ale plachta drží.

Shora rozpoznává velitelský tón hlasu skutečného starosty. Rozléhá se vřavou a pokřikuje na neviditelné osoby. „Máte na tohle soudní příkaz? Myslíte si, že sem můžete jen tak přijít a zapálit lidem domovy poté, co už jsme jednou o všechno přišli?“

Harper si kolem ruky omotá pořádný kus plachty, zdravou nohou se zapře o převrácená kamna a škrábe se nahoru. Kotníkem narazí do hliněné zdi a omráčí ho příšerná prudká bolest, která mu projede kostí. Zvedne se mu žaludek, vykašlává dlouhé provazce slin smíchaných s hlenem a zbarvené krví. Tiskne se k plachtě, a aby se mu vrátil zrak, rychle mrká a zahání černé skvrny, které mu kalí zrak.

Křik se pomalu rozplývá v dunění deště. Nemá času nazbyt. Po kluzké mokré plachtě se rychle vytahuje nahoru. Tohle by před rokem rozhodně nedokázal. Ale po dvanácti týdnech utahování nýtů na Triborském mostě v New Yorku má sílu jako ti opelichaní orangutani, které viděl na trhu půlit melouny holýma rukama.

Látka klade odpor a zlověstným praskavým zvukem hrozí, že se s ním zřítí zpátky do té zatracené díry. Ale vydrží a on se s úlevou vytáhne až nahoru, nic nedbá na to, že mu hřebíky, které plachtu držely, udělaly hluboké zářezy na hrudníku. Později, když si v bezpečí své rány prohlíží, ho napadne, že rýhy vypadají, jako kdyby se na něj podepsala nějaká nadržená děvka.

Leží tam s tváří v blátě, déšť ho bičuje. Křik je pryč, ale vzduch čpí kouřem a světlo dohořívajících ohňů se mísí s pošmourným úsvitem. Harper se po břiše plazí blátem, lebku mu rozpaluje bolest – nebo možná je to skutečný žár. Něco jako znovuzrození. Když se přestane plazit a začne se belhat, narazí na klacek tak akorát dlouhý, aby se o něj mohl opřít.

Levou nohu táhne bezvládně za sebou. Ale jde dál, deštěm a tmou, pryč od hořících rozpadlých chatrčí.

Nic se neděje bezdůvodně. Protože byl donucen odejít, najde Dům. Najde ho, protože sebral onen kabát s klíčem v kapse.

KIRBY

18. ČERVENCE 1974

Tak časně zrána je tma pořád hustá, vlaky už nejezdí a provoz je mizivý a ptáci ještě nezačali zpívat. Je neskutečné horko. Ulepené vedro, které láká všechen hmyz. Můry a okřídlení mravenci narážejí v nepravidelném rytmu do světla na verandě. Někde u stropu bzučí komár.

Kirby už nespí, leží v posteli, hladí poníka po silonové hřívě a naslouchá zvukům prázdného domu, které znějí jako kručení hladového břicha. Rachel tomu říká, že se „uvelebuje“. Ale Rachel tady není. A je pozdě, nebo příliš brzy a Kirby už pěkně dlouho nic nejedla. Naposled měla někdy ráno zatuchlé kukuřičné lupínky a ozývají se tu i jiné zvuky než „uvelebování“.

Kirby zašeptá poníkovi: „Je to starý dům. To bude jen vítr.“ Až na to, že dveře na verandu jsou zavřené na petlici a neměly by bouchat. Dřevěná podlaha by neměla vrzat, jako kdyby se k jejímu pokoji pokradmu blížil lupič s černým pytlem na zádech, do kterého by ji nacpal a odnesl pryč. Anebo možná svýma malýma nožkama klape ta oživlá panenka ze strašidelného televizního seriálu, na který se nesmí koukat.

Kirby odhrne peřinu. „Půjdu se podívat, ano?“ řekne koníčkovi, protože nesnese pomyšlení, že bude čekat, až se tu příšera objeví. Jde po špičkách ke dveřím, které její matka, když se sem před čtyřmi měsíci nastěhovaly, pomalovala exotickými květy a popínavými rostlinami, a neohroženě by je přibouchla před nosem každému, kdo by se sem nahoru jen přiblížil.

Stojí za dveřmi jako za ochranným štítem, uši nastražené a dloube do nerovného povrchu nátěru. Jednu tygrovanou lilii už odloupala až na dřevo. V konečcích prstů jí mravenčí. V hlavě zní ticho.

„Rachel?“ zašeptá Kirby tak tiše, aby to kromě poníka nikdo neslyšel.

Ozve se dupání, velmi blízko, potom rána a zvuk, jako by se něco rozbilo.

„Do prdele!“

„Rachel?“ řekne Kirby hlasitěji. Srdce se jí rozbušilo jak o závod.

Dlouho se neděje nic. Pak se ozve její matka: „Běž do postele, Kirby. Nic mi není.“

Kirby ví, že to není pravda. Ale aspoň to není mluvící Tina, vraždící oživlá panenka.

Přestane odlupovat barvu, cupitá chodbou a vyhýbá se skleněným střepům, které připomínají diamanty mezi zvadlými růžemi. Růžemi se zkroucenými listy a houbovitými hlavičkami, které skomírají v kaluži zapáchající vody vyteklé z vázy. Dveře zůstaly otevřené dokořán.

Každý další dům, do kterého se nastěhují, je starší a zchátralejší než ten před ním, i když Rachel natře dveře a skříňky a někdy i podlahy, aby se hezky zabydlely. Společně vyberou obrázky z Rachelina velkého zašedlého skicáku: tygry nebo jednorožce nebo obrázky svatých nebo hnědé domorodé dívky s květinami ve vlasech. Kirby ty obrázky pomáhají připomenout, kde jsou. V tomhle domě jsou na skříňce nad sporákem hodiny, které se zastavily tak, že jedna ručička ukazuje na ledničku vlevo a druhá ke koupelně pod schody. A i když se dispozice každého domu liší, někdy mají dvorek, jindy má Kirby ve svém pokoji skříň a někdy má i štěstí, že v jejím pokoji jsou poličky; Rachelin pokoj je jedna z věcí, které se nemění.

Kirby říká, že je to pirátská vpluj s pokladem. („Říká se sluj,“ opravuje ji matka, ale Kirby si její pokoj představuje jako kouzelný skrytý záliv, do kterého, pokud máte to štěstí a správnou mapu, můžete vplout.)

Po celé místnosti jsou poházené šaty a šátky, jako kdyby tam řádila cikánská princezna pirátů. Na zlatém zdobeném rámu oválného zrcadla visí nejrůznější cetky. Zrcadlo bývá první věcí, kterou Rachel pověsí, když se někam přestěhují, a nikdy se to neobejde bez rány kladívkem do palce. Někdy si hrají na převlékanou a Rachel na Kirby navěsí všechny korále a náramky a říká jí „moje malá vánoční holčička“, přestože jsou Židé, nebo aspoň tak napůl.

Na okně visí dekorace z barevného skla, která v odpoledním slunci vrhá do pokoje mihotavou paletu světel na nakloněný pracovní stůl s obrázky, na kterých Rachel zrovna pracuje.

Když byla Kirby ještě malá a bydlely ve městě, rozložila jí Rachel deku s hračkami kolem svého stolu, aby mohla Kirby lozit po místnosti a přitom ji nerušila. Kreslívala pro ženské časopisy, ale teď už „se to takhle nedělá, děvče – svět je vrtkavý“. Kirby se líbí, jak to slovo zní. Vrtkavý-krtek ví-mrňavý-krtek-ví. Také se ráda dívá na mámin obrázek v palačinkárně Doris, kolem které chodí do obchodu na rohu. Je na něm servírka, která balancuje s dvěma haldami lívanců politých rozpuštěným máslem.

Ale skleněná dekorace je teď chladná a netečná a přes lampu vedle postele je přehozený žlutý šátek, kvůli kterému má celý pokoj nezdravou barvu. Rachel leží na posteli s polštářem přes obličej. Ještě je úplně oblečená a nevyzutá. Hruď se jí pod černými krajkovými šaty zvedá, jako kdyby měla škytavku. Kirby stojí ve dveřích a přeje si, aby si jí matka všimla. V hlavě se jí hromadí slova, která nedokáže vyslovit.

„Ty jsi v posteli v botách,“ podaří se jí konečně něco říct.

Rachel si sundá polštář z obličeje a opuchlýma očima se podívá na svou dceru. Na polštáři zůstala černá šmouha od řasenky. „Promiň, miláčku,“ řekne vesele nakřáplým hlasem. (Ta „nakřáplost“ jí připomene, co se stalo Melanii Ottesenové se zuby, když spadla z prolézačky. Nebo prasklé skleničky, ze kterých už není radno pít.)

„Musíš si sundat boty!“

„Já vím, miláčku,“ vzdychne Rachel. „Nekřič.“ Nohama si stahuje boty a černé kožené páskové střevíčky na podpatku třísknou o podlahu. Převalí se na břicho. „Poškrábeš mě na zádech?“

Kirby vleze na postel a se zkříženýma nohama si sedne vedle ní. Matčiny vlasy jsou cítit kouřem. Přejíždí prsty po vzorečku krajek. „Proč brečíš?“

„Já nebrečím.“

„Ale brečíš.“

Matka vzdychne: „To víš… jako každý měsíc.“

„To říkáš vždycky,“ urazí se Kirby a jakoby nic dodá, „dostala jsem poníka.“

„Na to nemám, abych ti koupila poníka,“ řekne zasněně Rachel.

„Ne, já už ho mám,“ řekne Kirby dotčeně. „Je oranžový a má na zádech motýlky a hnědé oči a zlatou hřívu a vypadá trochu hloupě.“

Matka na ni přes rameno vrhne zděšeně pátravý pohled. „Kirby! Ty jsi něco ukradla?“

„Ne, byl to dárek. A ani jsem ho nechtěla.“

„Tak to je v pořádku.“ Mne si dlaní oči a přitom si kolem nich rozmazává řasenku, takže vypadá jako nějaký lupič.

„To znamená, že si ho můžu nechat?“

„Samozřejmě že můžeš. Můžeš dělat skoro všechno, co chceš. Se svými dárky obzvlášť. Můžeš je třeba rozbít na miliony kousíčků.“ Jako tu vázu v chodbě, napadne Kirby.

„Tak jo,“ řekne vážně Kirby. „Trochu ti smrdí vlasy.“

„Říká jako kdo?“ zazní vesele pokojem matčin hlas. „A kdy ty sis je naposledy myla?“

HARPER

22. LISTOPADU 1931

Nemocnice U Milosrdných má ke svému jménu daleko. „Můžete zaplatit?“ otáže se znaveně vyhlížející recepční zpoza kulatého skleněného okénka své kukaně. „Platící pacienti mají přednost.“

„Jak dlouho budu čekat?“ zavrčí Harper.

Recepční pohodí hlavou směrem ke společné čekárně. Je plná. Kromě těch, kteří polomrtví sedí či polehávají po zemi či jsou obzvlášť nemocní a vyčerpaní anebo prostě tak ukrutně znudění, že se neudrží na nohou, všichni stojí. Pár jich letmo vzhlédne, s nadějí nebo vztekem nebo neslučitelnou směsicí obojího ve vyhaslých očích. Ostatní mají ten zvláštní odevzdaný výraz, který viděl na farmách u koní v posledním tažení. Žebra jim vystupují jako brázdy z mrtvé půdy, kterou zapřaženi do pluhu s vypětím sil vláčí. Takoví koně jsou na odstřel.

Zašátrá po zmačkané pětidolarové bankovce. Společně se zavíracím špendlíkem, třemi deseticenty, dvěma čtvrťáky a klíčem ji našel v kapse ukradeného kabátu. Je opotřebovaný, a proto mu přišel důvěrně známý. Anebo si na omšelost už zvykl.

„Bude to na spásu stačit, zlato?“ zeptá se a prostrčí bankovku okýnkem.

„Bude.“ Upře na něj pohled, aby mu sdělila, že se za vybírání poplatků nestydí, i když ten skutek sám o sobě vypovídá o pravém opaku.

Cinkne na malý zvonek, aby si pro něj přišla sestra. Její gumové galoše mlaskají o linoleum. Na jmenovce má napsáno E. Kappelová. Je pohledná, ale nijak výjimečně, růžolící, s tmavě hnědými, pečlivě navlněnými vlasy pod bílým čepcem. Akorát nos vypadá jako prasečí rypáček, protože ho má trošku moc nahoru. Jako čuník, napadne ho.

„Pojďte se mnou,“ řekne mu, rozladěna pouhou jeho existencí. Už si ho zaškatulkovala jako další lidský odpad. Otočí se a hbitě vyrazí, takže se musí belhat za ní. S každým krokem mu bolest vystřeluje do boku jako světlice, ale musí s ní udržet krok.

Všechny nemocniční pokoje, které míjejí, jsou narvané k prasknutí. Někde jsou lidé na posteli po dvou, leží tak, že jeden je otočený hlavou k nohám druhého. Všechny nemoci se zevnitř derou ven.

Uvědomí si, že to ale není tak strašné jako polní nemocnice. Zmrzačení muži, kteří se svíjeli na zakrvácených nosítkách v pachu spáleniny, hniloby, výkalů, zvratků a kyselého horečnatého potu. Nekonečné sténání znělo jako úděsný sbor.

Pamatuje si na jednoho kluka z Missouri, který přišel o nohu. Ve dne v noci je budil svým křikem, dokud k němu Harper nepřišel, aby ho trochu uklidnil. To znamená, že tomu pitomýmu klukovi probodl bajonetem stehno nad krvavým pahýlem a šikovně jím pootočil, aby mu protrhl tepnu. Úplně stejně, jako si to nacvičovali na slaměných panácích. Bodnout a otočit. Hluboká rána srazí bezpečně každého chlapa. Harperovi to vždycky přišlo lepší než kulka, takhle přímo zblízka někoho dostat. Válka se tím stávala snesitelnější.

Přemýšlí, že tady to tak rozhodně nepůjde. Ale jsou i jiné způsoby, jak se zbavit otravných pacientů. „Měla byste jim dát whisky,“ řekne Harper, jen aby tu buclatou sestřičku vyprovokoval. „Byli by vám vděční.“

Nesouhlasně si odfrkne. Procházejí kolem nadstandardních pokojů; čistých, jednolůžkových a většinou prázdných. „Nenavádějte mě. Čtvrtina nemocnice teď vypadá jako lazaret. Tyfus, infekce. Otrava by byla požehnáním. Ale ať vás o tom neuslyší mluvit doktoři.“

Otevřenými dveřmi Harper vidí na posteli dívku a kolem ní spoustu květin. Má výraz filmové hvězdy, i když už tomu bude pár let, co tady Charlie Chaplin skončil a odešel z Chicaga do Kalifornie i s celým filmovým průmyslem. Světlé prstýnky zpocených blond vlasů má přilepené k tváři a slabé zimní slunce, které si okny jen stěží hledá cestu dovnitř, ji dělá ještě bledší. Když se ale belhá kolem, oči se jí najednou otevřou. Posune se na lůžku a dychtivě se na něj usměje, jako kdyby ho čekala a těšila se, že si k ní přisedne a budou si chvíli povídat. Sestra Kappelová je proti. Popadne ho za loket a táhne ho pryč. „Teď není čas na očumování. Poslední věc, co ta nestyda potřebuje, je další ctitel.“

„Kdo to je?“ ohlédne se.

„Nikdo. Striptérka. Ta husa se otrávila radiem.“ Maluje si tím po těle, takže pak ve tmě září. Ale buďte bez obav, brzy ji propustíme a pak se na ni můžete dívat, jak vám bude libo. A uvidíte úplně všechno, jestli je mi dobře známo.“

Dovede ho do oslnivě bílé ordinace, která čpí dezinfekcí. „Teď si tady sedněte a podíváme se, co se vám to stalo.“

Harper se vrávoravě vyhoupne na vyšetřovací lůžko. Soustředěním se jí zkřiví svaly v obličeji, když odstříhává špinavé cáry, kterými se pokusil poraněnou patu co nejpevněji zafačovat.

„Nejste vy blázen?“ Drobné pousmání koutkem úst prozrazuje, že ví, že si může dovolit mluvit s ním tímto tónem. „Jak jste to mohl nechat tak dlouho? Snad jste si nemyslel, že se to zahojí samo?“

Má pravdu. Nebylo k ničemu, že poslední dvě noci prospal. Usídlil se v průchodu a spal na kusu kartónu, místo peřiny se přikryl ukradeným kabátem. Do svého stanu se vrátit nemůže, pro případ že by na něj Klayton a jeho poskokové čekali s tyčemi a kladivy.

Precizní stříbrné ostří nůžek se prokousává obvazem z hadrů, který do oteklého chodidla vytlačil bílé pruhy, takže vypadá jako šunka v obalu. Tak teď to bude on ten malý čuník? Hloupé na tom je, pomyslí si s hořkostí, že válkou prošel bez trvalé újmy a teď se zmrzačí pádem do úkrytu nějakého ubožáka.

Do ordinace se vřítí lékař. Postarší pán se slušnou tukovou pneumatikou na břiše a hustými šedivými vlasy, které mu vlají kolem hlavy jako lví hříva.

„Tak co vás k nám dnes přivádí, pane?“ Úsměv i tón otázky působí povýšeně.

„No, v barvě, co ve tmě svítí, jsem netancoval.“

„Jak to tak vypadá, ani k tomu nebudete mít příležitost,“ řekne doktor, usmívá se, rukama mu zvedne chodidlo a profesionálně s ním zahýbe. Povolí, když Harper zařve bolestí a vyškubne se mu.

„Nescházelo moc, chlape, a už jste měl smůlu,“ zasměje se doktor. „S placením nebo bez?“ S chodidlem mu cvičí nahoru a dolů, nahoru a dolů a Harper skřípe zuby a zatíná pěsti, aby to s ním neseklo.

„Můžete hýbat prsty?“ zeptá se a upřeně ho pozoruje. „No výborně, to je dobré znamení. Lepší, než jsem si myslel. Výtečně. Vidíte to?“ řekne sestře a zatlačí na vpadlou prohlubeň nad patou. „Tady by měla navazovat šlacha.“

„No ano,“ řekne sestra a zatahá za kůži. „Už to cítím.“

„Co to znamená?“ zeptá se Harper.

„To znamená, kamaráde, že byste příštích pár měsíců měl ležet v nemocnici, ale řekl bych, že to pro vás nepřipadá v úvahu.“

„Jo, když to bude zadarmo.“

„Anebo jestli nemáte nějaké mecenáše, kteří si o vás dělají starosti a jsou ochotni sponzorovat vaši rekonvalescenci jako naší radiové dívce,“ mrkne doktor. „Můžeme to dát do sádry, dáme vám berle a propustíme vás. Ale natržená šlacha se sama nezahojí. Alespoň šest týdnů ji nesmíte namáhat. Mohu vám doporučit ševce se specializací na výrobu zdravotní obuvi, která patu nadzdvihne. To by mělo pomoci.“

„Jak to mám udělat? Musím do práce.“ Harpera rozčilí, že jeho hlas zazní ukňouraně.

„Všichni se potýkáme s nelehkou finanční situací. Zeptejte se vedení nemocnice. Navrhuji vám, co se dá dělat. Předpokládám, že nemáte syfilis, nebo snad ano?“ dodá vážně.

„Ne.“

„Škoda. Kdybyste měl, v Alabamě začínají s výzkumem a uhradili by vám veškeré náklady na lékařskou péči. Ale musel byste být černej.“

„Tak to taky nejsem.“

„Nedá se nic dělat,“ pokrčí doktor rameny.

„Budu moct chodit?“

„Ale ano, ale nepočítal bych s tím, že zvládnete konkurz ke Gershwinovi.“

Harper se belhá z nemocnice s obvázanými žebry, nohou v sádře a krví plnou morfia. Sáhne si do kapsy, aby zjistil, kolik mu zbylo peněz. Dva dolary a nějaké drobné. Ale pak prsty zavadí o vykrojené zoubky klíče a v hlavě mu to najednou sepne. Možná za to mohou léky. Anebo to tak prostě mělo být.

Nikdy předtím si nevšiml, jak pouliční lampy bzučí. Nízkofrekvenční bzučení, které se člověku až zavrtává do mozku. A i když je odpoledne a světla jsou zhasnutá, zdá se mu, že se rozsvěcují, jakmile pod ně vkročí. Bzučení přeskakuje dopředu na další lampy, jako by mu dávaly znamení, kudy se má dát. Tudy. A přísahal by, že slyší zapraskat hudbu a vzdálený hlas, který na něj volá a zní jako rádio, co potřebuje doladit. Nechá se vést bzučením lamp. Jde tak rychle, jak mu to jen zranění umožňuje, ale berle mu překážejí.

Zahne dolů po státní a ta ho vede přes West Loop do údolí Madisonské ulice, kde se po obou stranách tyčí čtyřicetiposchoďové mrakodrapy. Projde Skid Row, tady by za dva dolary mohl nějakou dobu nocovat, ale bzučení světel ho vede dál na Black Belt. Rušné bary a kavárny záhy vystřídají levné domky nalepené jeden na druhý, kde si otrhané děti hrají na ulici a muži, co kouří ručně balené cigarety, sedí na schodech a zlověstně je pozorují. Ulice se zužují, domy se k sobě tlačí čím dál víc a na chodník vrhají děsivé stíny. Shora se z jednoho bytu ozve ženský smích. Strohý a šeredný. Všude, kam se podívá, jsou rozbitá okna činžovních domů a rukou psané cedule v prázdných výkladech obchodů. „Zrušeno“, „Zavřeno do odvolání“ a na jedné jen „Končíme“.

Slaný vlhký vítr, který vane od jezera, se mu v chladném odpoledni dere pod kabát. Dál, cestou kolem skladišť, lidí ubývá, až zmizí úplně. Bez jejich přítomnosti sladká a tklivá hudba zesiluje. Teď už rozeznává melodii. „Somebody from Somewhere“. A hlas naléhavě šeptá: Pojď dál, Harpere Curtisi, pojď dál.

Hudba ho vede přes železniční trať daleko do West Side a po schodech nahoru do dělnické ubytovny. Od ostatních dřevěných domů kolem je k nerozeznání. Tisknou se k sobě, nátěry se odlupují, arkýřová okna mají zabedněná a na dveřích, zatlučených prkny ve tvaru X, jsou přilepené cedule „Určeno k demolici městem Chicago“ nebo „Volte prezidenta Hoovera, teď a tady, jste jeho naděje“. Hudba přichází ze dveří číslo 1818. Zve ho dál.

Sáhne za zkřížená prkna a zkouší, jestli je otevřeno. Bohužel. Harper stojí na schodku a zaplaví ho pocit naprosté jistoty. Ulice je úplně opuštěná. Ostatní domy jsou zabedněné nebo mají neprodyšně zatažené závěsy. O blok dál je slyšet ruch, pouliční prodavač tam prodává buráky. „Horké buráky pro všechny světáky,“ ozývá se tlumeně, jako kdyby měl hlavu omotanou dekou. Kdežto hudba mu jako ostrá tříska proniká přímo do mozku: klíč.

V náhlém zděšení, že ho ztratil, strčí ruku do kapsy kabátu. S úlevou zjišťuje, že tam pořád je. Bronzový, s vyraženou značkou Yale & Towne, stejně jako na zámku. Třesoucí se rukou do něj klíč zastrčí. Pasuje.

Dveře se otevřou do tmy a on, omráčený svými možnostmi, zůstane notnou chvíli stát. A potom se sehne pod prkna, bojuje s berlami a nemotorně vleze dírou do Domu.

KIRBY

9. ZÁŘÍ 1980

Den je svěží a jasný, začíná podzim. Stromy jsou z toho zmatené. Předvádějí se zelenými, žlutými i hnědými listy zároveň. Kirby už z dálky pozná, že Rachel je pod obraz. Nejen podle nasládlého pachu, který dům obklopuje, ale také podle toho, jak nervózně rázuje po dvorku a vyvádí kvůli věcem zapomenutým v trávě. Tokyo štěká a radostně kolem ní skáče. Ani neměla být doma. Měla být pryč, na návštěvě u nějakého klienta nebo Klimenta, jak říkávala Kirby, když byla malá. No dobře, bylo to před rokem.

Celé týdny přemýšlela, jestli ten Kliment nebude její táta a jestli ji s ním Rachel seznámí, ale pak jí Grace Tuckerová ze školy řekla, že se tak říká chlapům, co chodí za prostitutkami, jako je její máma. Nevěděla, co je to prostitutka, ale vrazila Grace jednu do nosu a Grace jí vyrvala chomáč vlasů. Rachel to přišlo směšné, i když Kirby měla kůži na hlavě zarudlou a místo, kde přišla o vlasy, ji bolelo. Nechtěla se jí smát, opravdu, ale přišlo jí to strašně legrační. Pak Kirby vysvětlovala, jak se věci mají. Takže stejně nepochopila vůbec nic. „Prostitutka je žena, která využívá své tělo, aby zužitkovala mužskou ješitnost. A taková návštěva je pro klienta balzámem na duši.“ Ale vyšlo najevo, že je to úplně jinak. Protože prostitutka nabízí sex za peníze a návštěva u něj je útěk od skutečného života, což je to poslední, co Rachel potřebuje. Takže míň utíkej a víc se starej, mami.

Zapíská na Tokya čtyři krátké svižné tóny, dost výrazné, aby je rozeznal od těch, kterými v parku přivolávají své psy všichni ostatní. Přiběhne k ní s takovou radostí, jak to umí jen pes. Rachel mu říká „čistokrevný vořech“. Je střapatý a má dlouhý čenich, strakaté světle hnědé a bílé chlupy a smetanově bílé fleky kolem očí. Jmenuje se Tokyo, protože až Kirby vyroste, pojede do Japonska a stane se slavnou překladatelkou poezie haiku, bude pít zelený čaj a sbírat samurajské meče. („Pořád lepší než kdyby se jmenoval Hiroshima,“ řekla matka.) Už začala psát své vlastní haiku. Třeba:

Vesmírná raketa vypuštěna

chci daleko odsud

hvězdy už na mě čekají

Anebo:

Utíká

jako skládanka origami

do svých snů

Rachel nadšeně tleská, kdykoli jí přečte něco nového. Ale Kirby si začíná myslet, že by se radovala úplně stejně, i kdyby opsala text třeba z krabice od kakaových cereálií. Hlavně když je pod parou, a to teď bývá čím dál častěji.

Myslí si, že za to může ten Kliment, nebo jak se vlastně jmenuje. Rachel jí to nechce říct. Jako kdyby neslyšela, když ve tři ráno přijede auto anebo jak si spolu špitají, nesrozumitelně, ale dychtivě. A pak prásknou dveře a matka se snaží vkrást po špičkách dovnitř, aby ji nevzbudila. Jako kdyby Kirby nevěděla, kde se berou peníze na nájem. Jako kdyby to netrvalo už věčnost.

Rachel vyndala úplně všechny své obrazy – včetně velkého obrazu lady Shalotty ve své věži (ten má Kirby nejraději, i když by to nepřiznala) –, které jsou jinak zastrčené vzadu ve skříni s harampádím spolu s plátny, co matka rozmalovala, a už nikdy nedodělala.

„Dáme je na bazar?“ zeptá se Kirby, přestože ví, že tím matku naštve.

„Miláčku,“ řekne jí matka a ustaraně se pousměje. To dělává, když ji Kirby zarmoutí, což se poslední dobou zdá být skoro pořád. Obyčejně když říká věci, na které je podle Rachel ještě malá. „Připravuješ se o kouzlo dětství,“ řekla jí nabroušeným hlasem před dvěma týdny, jako kdyby to byla ta nejhorší věc na světě.

Je to divné. Když se dostane do skutečných nesnází, tak to, zdá se, Rachel nezajímá. Třeba když se poprala ve škole nebo když zapálila panu Partidgovi schránku na dopisy na oplátku za to, že si stěžoval na Tokya, protože mu vyhrabává hrášek. Rachel jí sice vynadala, ale Kirby bylo jasné, že ji to potěšilo. Dokonce sehrály skvělou scénku, kdy na sebe jako pěkně hlasitě křičely, aby ten nafoukaný žvanil odvedle přes zeď slyšel, jak matka ječí: „Copak nevíš, že bránit americké poštovní službě v činnosti je vážný zločin?“ Potom se složily smíchy a tiskly si dlaně na pusu.

Rachel ukazuje na výkres, který leží přímo mezi jejími bosými chodidly. Nehty na nohou má nalakované sytě oranžovým lakem, který se k ní nehodí. „Nezdá se ti brutální?“ zeptá se Rachel Kirby. „Není ta červená až moc dramatická?“

Kirby neví, co tím myslí. Stěží rozezná matčiny obrazy jeden od druhého. Na všech jsou bledé ženy v jakési zeleno-modro-šedé krajině, s dlouhými rozpuštěnými vlasy a smutnýma mušíma očima, které jsou k jejich hlavám nápadně velké. Ale nikde žádná červená.

Racheliny obrazy jí připomenou, co jí jednou řekl učitel v tělocviku, když skákali přes koně a jí se pořád nevedl odraz. „Propánakrále, nesnaž se tak šíleně!“

Kirby zvažuje, co říct. „Myslím, že jsou docela pěkný.“

„Jenže být docela pěkný nestačí!“ vykřikne Rachel, chytí ji za ruku a začne v rytmu foxtrotu tančit a kroutit s ní otočky po obrazech. „Pěkný akorát vyjadřuje průměrnost. Takzvaná zdvořilost, společensky přípustná. My musíme žít originálněji a intenzivněji. Ne jenom pěkně, miláčku.“

Kirby se jí vysmekne, stojí a dívá se na zem na všechny ty krásné smutné dívky s hubenýma nohama a rukama, které natahují jako kudlanka nábožná. „Hm,“ řekne. „Chceš, abych ti pomohla dát obrázky zpátky do kredence?“

„Ale miláčku,“ řekne jí matka tak lítostně a pohrdavě, že se to nedá vydržet. Kirby běží dovnitř, dusá po schodech verandy a zapomene jí říct o tom muži, co stál ve stínu pod platanem u Mansonovy benzínky, brčkem usrkával z láhve kolu a pozoroval ji. Měl prořídlé vlasy, džíny vytažené moc vysoko a křivý nos, jako mívají boxeři. Z toho, jak se na ni díval, se Kirby zvedl žaludek jako na horské dráze a měla pocit, jako by jí někdo vyvrhoval vnitřnosti. Když na něj divoce zamávala, jako že hej, pane, já vás vidím, jak na mě zíráte, vy úchyle jeden, zvedl ruku a mával jí na pozdrav, dokud nezašla za roh Ridgelandské ulice a minula zkratku přes alej, kudy obvykle chodí, jen aby už honem unikla jeho pohledu.

Table of Contents

Harper

Harper

Kirby

Harper

Kirby