(ukázka)

Zoe Sugg neboli Zoella má čtyřiadvacet let a pochází z anglického Brightonu. Její videa na YouTube sleduje každý měsíc více než dvanáct milionů lidí. Zoella spustila svůj videokanál v roce 2009 – její příspěvky se zabývají tématy, jako jsou móda, kosmetika či životní styl, ale nevyhýbá se ani závažnějším otázkám spojeným s životem dnešních teenagerů. Má skoro sedm a půl milionů odběratelů na YouTube, jeden a půl milionu odběratelů na Twitteru a dva miliony na Instagramu.

JOTA / 2015

.

Text copyright © Zoe Sugg, 2014

The author has asserted her moral rights

All rights reserved

Back cover copyright: author picture © Zoe Sugg

Cover photos © Flickr.com

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-680-7

ISBN mobi 978-80-7462-691-3

.

Tuto knihu věnuji všem, kteří umožnili její vydání. Těm, kteří se přihlásili k odběru mého kanálu, dívají se na má videa a čtou můj blog – ať už v roce 2009 nebo třeba včera. Vaše podpora pro mne znamená všechno na světě. Neexistují slova, která by vyjádřila, jak vás mám všechny ráda – nebýt vás, nikdy by tahle kniha neexistovala.

Před rokem

22. listopadu

Ahoj, světe!

Rozhodla jsem se, že začnu psát blog.

Tenhle blog.

Možná se ptáte, proč to dělám.

Však víte, jaké to je, když zatřesete plechovkou koly, pak ji otevřete a její obsah vyprskne jako bomba? No, tak přesně tak se právě teď cítím. Vře ve mně tolik věcí, co bych chtěla říct, ale nemám dost odvahy na to, abych je vyslovila nahlas.

Táta mně kdysi řekl, abych si psala deník. Prý je psaní deníků skvělý způsob, jak vyjádřit své nejniternější myšlenky. Taky povídal, že teprve za mnoho let a právě díky deníku si třeba lépe uvědomím, jak je mládí prima. Hm… jenomže táta byl mladý už tak dávno, že úplně zapomněl, jaké to ve skutečnosti je.

Stejně jsem to ale zkusila – a začala jsem si psát deník. Zvládla jsem asi tak tři zápisy, a pak jsem to vzdala. Zněly vesměs nějak takhle:

Dneska pršelo. Úplně jsem zničila své nové boty. Jenny říkala, že se vykašle na matiku. Nakonec to neudělala. Johnovi Barrymu začala ve fyzice téct krev z nosu, protože si do něj vrazil tužku. Rozesmálo mě to. Nebyl z toho moc nadšený. Bylo to trapné. Dobrou.

To nezní zrovna jako Bridget Jonesová, že? Je jasné, že jsem tomu deníku moc nedala.

Představa, že bych si vedla deník jen pro sebe, mi přijde trochu ujetá. Chtěla bych mít pocit, že si kdekoli na světě někdo bude moct přečíst, co mám na srdci.

A proto jsem se rozhodla, že to zkusím s tímhle blogem. Bude to místo, kde budu moct říct přesně to, co chci, kdy chci a jak chci – a taky – hlavně – někomu. A nebudu si muset dělat starosti s tím, jestli je to, co řeknu, dost cool, nebo jestli nepůsobím hloupě nebo jestli náhodou kvůli tomu nepřijdu o kamarády.

A proto je tenhle blog anonymní.

Abych to mohla být opravdu já.

Můj nejlepší kámoš Wiki (a to – jen tak mimochodem – není jeho skutečné jméno, protože jeho opravdové jméno přece napsat nemůžu, protože to by pak tenhle blog nebyl anonymní, to je jasné) by nejspíš řekl, že fakt, že musím zůstat v anonymitě, abych mohla být sama sebou, je „tragický příběh“. Ale co on ví? Není puberťačka, která má problémy s úzkostí a strachem. (Je to totiž puberťák, co má problémy s rodiči, ale to je úplně jiný příběh.)

Někdy si říkám, jestli těmi pocity úzkosti netrpím právě proto, že jsem v pubertě. Protože co si budeme nalhávat, existuje obrovské množství věcí, ze kterých můžete mít strach, protože jsou opravdu hodně znepokojivé.

Deset hlavních věcí, kvůli kterým se může puberťačka trápit:

1. Měla by furt vypadat dokonale.

2. Jenomže mluvíme zároveň o době, kdy se její hormony rozhodly, že se zblázní.

3. Což vede k nejuhrovitějšímu období v jejím životě (a následně je tedy č.1 totálně neuskutečnitelné).

4. A taky se to děje ve stejnou dobu, kdy má poprvé v životě možnost, koupit si kdykoli se jí zachce čokoládu (č. 3 je tím pádem ještě horší!).

5. Najednou všem záleží na tom, jak je oblečená.

6. A to co nosí, musí taky vypadat dokonale.

7. A měla by vědět, jak pózovat jako supermodelka.

8. Aby si mohla pořídit selfíčko v tom, co ten den má na sobě.

9. To pak musí postnout na síť, aby ho viděli všichni její přátelé.

10. A má být totálně přitažlivá pro opačné pohlaví (zatímco se musí potýkat se všemi výše uvedenými body!).

Představte si, prosím, jak v této chvíli opravdu zhluboka a dramaticky vzdychám.

Přece ale není možné, abych byla jediná, kdo se cítí takhle – nebo snad ano?

Mám takový sen: sním o tom, že všechny holky stejně staré jako já se tajně, ve skrytu duše, cítí úplně stejně jako já.

A možná že jednoho dne – až si všechny zároveň uvědomíme, že prožíváme totéž – budeme moct přestat předstírat, že jsme něco, co nejsme.

To by bylo úžasné.

Ale než se to stane, budu opravdová na tomhle blogu. A neopravdová v „opravdovém“ životě.

Budu si tady říkat přesně to, co zrovna chci říkat, a bylo by fakt děsně cool, kdybyste se (ať jste kdokoli) přidaly ke mně.

Tohle by mohl být jenom náš kousek Internetu, kde si budeme moct povídat o tom, jak se holky v našem věku doopravdy cítí, a nebudeme muset předstírat, že jsme někým, kým vlastně vůbec nejsme.

Taky strašně ráda fotím (copak vy nemilujete ten fakt, že fotky dokážou už navždycky zachytit všechny výjimečné okamžiky – nádherné západy slunce, narozeninové oslavy, mufiny se slaným karamelem…?), takže sem budu dávat i spoustu fotek. Ale žádná selfíčka – to je kvůli mé anonymitě snad jasné, že.

OK, takže to je pro tuhle chvíli všechno. Díky, že jste si můj příspěvek přečetly (tedy jestli si ho někdo přečetl!). A do komentářů mi napište, co si o něm myslíte.

Girl Online, co jde offline xxx

Kapitola první

Současnost…

Čau, Penny, víš, že William Shakespeare je jen přesmyčka pro ,neumím hláskovat‘?

Přečtu si Elliotovu textovku a povzdechnu si. Za tu dobu, co sleduju zkoušku Romea a Julie (tři hodiny mého života, co mi nikdo nikdy nevrátí), mě Elliot bombardoval stovkami nejrůznějších poťouchlostí o Shakespearovi. Původně mě tím chtěl zabavit, abych se tak hrozně nenudila, ale copak někdo fakt potřebuje vědět, že Shakespeara pokřtili v roce 1564? Nebo že měl sedm sourozenců?

„Penny, mohla bys vyfotit Julii, jak se naklání z přívěsu?“

Rychle popadnu foťák a kývnu na učitele Beaconsfielda (říkáme mu Slanináč). „Jistě, pane učiteli.“

Beaconsfield nás má na dramatickou výchovu. Patří k těm vyučujícím, co se rádi „druží se studenty“ – má nagelované vlasy a nabádá nás „říkejte mi Jeffe“. On je taky příčinou, proč je naše provedení Romea a Julie umístěné do brooklynského ghetta a Julie se právě vyklání z přívěsu a ne z balkonu. Megan, moje BFIS (Best Friend in School neboli Nejlepší kamarádka ve škole), Slanináče miluje, ale co by ne, když ji obsazuje do všech hlavních rolí. Já osobně si myslím, že je trochu slizký. Kantoři by se neměli míchat mezi študáky. Měli by známkovat sešity, stresovat se kvůli školní inspekci a dělat další podobné věci, co se tak ve sborovně dělávají.

Vyjdu pár schodků u kraje jeviště a dřepnu si vedle Megan. Má na hlavě baseballovou čepku s nápisem LUP a kolem krku se jí komíhá tlustý řetěz z kočičího zlata s obřím falešným dolarem místo přívěsku. Nepřichází vůbec v úvahu, že by se v podobném ohozu ukázala kdekoli jinde… ale ona prostě Slanináče opravdu miluje. Užuž se chystám zmáčknout spoušť, když na mě Megan zasyčí: „Bacha, abys nezabrala toho mýho beďara.“

„Cože?“ šeptám nechápavě.

„Ten beďar na nose. Dej bacha, aby na té fotce nebyl.“

„Aha. Jasně.“ Změním úhel a zaostřím. Světlo z té strany není sice ideální, ale beďar vidět není. Udělám fotku a otočím se, abych zmizela z pódia. Přelétnu pohledem hlediště. Kromě profesora a jeho dvou asistentů režie jsou všechny sedačky prázdné. Instinktivně si oddechnu úlevou. Když řeknu, že mi davy zrovna dvakrát nesedí, je to, jako bych prohlásila, že Justin Bieber to s bulvárními novináři nějak zvlášť dobře neumí. Fakt nechápu, jak lidi můžou zvládnout na jevišti hrát. Já tam musím jen na pár vteřin, abych něco vyfotila, a už jsem z toho nervózní.

„Díky, Pen,“ ozve se Slanináč, když spěchám po schůdkách dolů. A to je další trapárna, co se ho týká – to, jak nám všem říká přezdívkami a zdrobnělinami jmen. Fakt, vážně! Jasně, když mi tak říkají doma, to je OK, ale rozhodně nestojím o to, aby tak na mě pokřikovali učitelé!

Když dorazím do bezpečí pod jevištěm, znovu mi pípne mobil.

OMG! Julii hrál za Shakespeara chlap! To musíš říct Olliemu – chtěl bych vidět, jak se zatváří! :-)

Zvedám oči k Olliemu, který zrovna zírá na Megan.

„Však tiše! Co to svítá nade mnou? V tom okně východ je a Julie slunce,“ deklamuje s tím nejpříšernějším newyorským přízvukem na světě.

Nedokážu se ubránit povzdechu. I když je Ollie navlečený do ještě horšího kostýmu než Megan – něco jako spojení Snoopyho Dogga a totálního zoufalce z Pošty pro tebe – i tak vypadá fakt sladce.

Elliot Ollieho nesnáší. Má za to, že Ollie je namyšlený frajírek a říká mu „Pochodující selfíčko“, ale popravdě ho vlastně vůbec nezná. Elliot totiž chodí do soukromé školy v Hove, takže se s Olliem potkává tak maximálně ve městě nebo na pláži.

„Neměla by Penny vyfotit v týhle scéně i mě?“ ozve se Ollie, když konečně dospěje ke konci své promluvy. Pořád ještě artikuluje s tím příšerně falešným americkým přízvukem – ostatně tak mluví už od té doby, co tu roli dostal. Údajně to tak dělají všichni špičkoví herci, říkají tomu „herecká metoda“.

„Jasně, Olle,“ souhlasí „Říkejte-Mi-Jeffe“. „Penn?“

Odkládám mobil a znovu klušu po schodech na pódium.

„Hele, a vyfoť mě z mý lepší strany, jo?“ nabádá mě šeptem zpod obřího kšiltu Ollie. Jeho kšiltovka je pro změnu „ozdobená“ nápisem BIG BOSS z černého štrasu.

„Hm,“ odpovídám, „ale… která že je to teda strana?“

Ollie se na mě podívá, jako bych se pomátla.

„Víš, těžko se to pozná,“ zašeptám a cítím, jak rudnu.

Ollie se nepřestává mračit.

„Protože obě strany podle mě vypadají dost dobře,“ dodávám už zoufale. Ach bože! Co to se mnou je? V duchu slyším, jak by Elliot vyjekl hrůzou. Naštěstí se už Ollie začíná usmívat. Najednou vypadá tak nějak mnohem chlapečtěji a přístupněji.

„Je to moje pravá strana,“ vysvětluje a otáčí se čelem k přívěsu.

„Hm, a myslíš jakože svou pravou stranu, nebo moji?“ ptám se pro jistotu znovu.

„No tak, Pen, prosím tě, nemáme na to celý den!“ volá na mě profesor Beaconsfield.

„Jasněže moje pravá,“ zasyčí Ollie a znovu mě setře pohledem, jako bych nebyla normální.

A Megan se už na mě taky mračí. Tváře mi hoří, fotím. Zapomínám na obvyklé věci, nezkontroluju si ani světlo ani úhel záběru, nic, jen stisknu spoušť a potácím se dolů z jeviště.

Když zkouška konečně skončí – a já už v té době díky Elliotovi například vím, že Shakespearovi bylo pouhých osmnáct, když se oženil, a že celkem napsal třicet osm her, vydáváme se všichni do nedalekého bistra na mléčný koktejl a hranolky.

Na nábřeží se ke mně najednou přidává Ollie. „Jak to šlape?“ ptá se s předstíraným newyorským akcentem.

„No, snad oukej, díky,“ odpovídám a jazyk se mi okamžitě zauzluje. Teď, když už na sobě nemá svůj gangsterský kostým, vypadá ještě mnohem líp. Má dokonalý surfařský blond rozcuch a modré oči mu září jako moře v zimním slunci. Abych byla upřímná, nejsem si tak úplně jistá, že je vyloženě můj typ – možná je až trochu moc dokonalou kombinací kluka z chlapecké kapely se sportovcem, ale je pro mě tak nezvyklé, když se o mě, jen o mě, zajímá někdo, do koho jsou zamilované snad všechny holky na škole, že se opravdu cítím celá nesvá.

„Říkal jsem si…“ obrací se ke mně s úsměvem.

Můj vnitřní hlas okamžitě dokončí jeho větu: Co asi tak děláš, když máš volno? Proč jsem si tě vlastně pořádně nevšiml už dřív? Nechtěla by sis se mnou někam zajít?

„… jestli bych se nemohl mrknout na ty svý fotky, co jsi teď nafotila. Jen abych se ujistil, že na nich vypadám v pohodě, víš?“

„Hm, no, jasně. Jo, určitě. Ukážu ti je v bistru.“ A přesně v té chvíli se propadnu do díry. Oukej, není to nějaká megadíra a já v ní nezmizím, nic takového, ale zvrtne se mi noha a já zaškobrtnu – a vypadám u toho asi tak přitažlivě a elegantně jako nějaký sobotní ožrala. To je jedna z věcí, kterou na Brightonu, kde bydlím, nesnáším. Zdá se, jako by město bylo plné děr a výmolů, které existují jenom proto, abych do nic spadla! Naštěstí se mi podaří udržet rovnováhu a vypadá to, že si Ollie ničeho nevšiml.

V bistru se Ollie usadí přímo vedle mě. Vidím, jak Megan zvedne udiveně obočí a okamžitě mám pocit, jako bych udělala něco špatného. Megan je v tomhle fakt dobrá. Raději se soustředím na vánoční výzdobu v podniku – na červené a zelené blyštivé girlandy a mechanického Santa Clause, který pokaždé, když kolem něj někdo projde, zahuláká „Hou, hou, hou!“ Vánoce jsou jednoznačně moje nejoblíbenější roční období. Je v nich cosi, co mě uklidňuje. Po chvilce se znovu vracím pohledem ke stolu. Megan se už naštěstí plně věnuje svému mobilu.

Cítím, jak mně začínají svrbět prsty, protože mě zčistajasna napadne téma pro můj blog. Někdy má člověk pocit, že škola je jedna velká divadelní hra a my všichni musíme neustále hrát role, které jsme dostali. V naší skutečné hře na život by Ollie rozhodně neměl sedět vedle mě, ale měl by sedět vedle Megan. Nechodí spolu, nic takového, ale oba jsou na stejném stupni společenského žebříčku. A Megan do děr nepadá nikdy. Zdá se, jako by životem jen hladce proplouvala s ustavičně našpulenou pusou a oříškově hnědýma, úžasně lesklýma vlasama. Na sedačku vedle Megan se zasunou dvojčata. Jmenují se Kira a Amara. Ve hře mají role beze slov a podle toho se k nim Megan chová i v reálném životě – jako ke komparzu ve hře, kde má ona hlavní roli.

„Můžu vám, bando, donést něco k pití?“ ptá se servírka, která právě s úsměvem na rtech a objednacím lístkem dorazila ke stolu.

„To by bylo suprový!“ odpovídá Ollie stále s předstíraným americkým přízvukem a já se musím usmát.

Všichni si objednáváme mléčné koktejly – všichni kromě Megan, která si objedná minerálku. Pak se Ollie obrátí na mě: „Tak se můžu teda kouknout?“

„Cože? A jo, jasně.“ Vytáhnu z tašky foťák a projíždím fotky. Když se dostanu k té s Olliem, podám mu ho. Zadržím dech a čekám na jeho reakci.

„Hustý,“ říká, „to vypadá fakt parádně.“

„Jé, ukaž mně i tu moji,“ vykřikne Megan, vyrve Olliemu fotoaparát z ruky a divoce mačká tlačítko. Celé tělo se mi napne. Obvykle s půjčováním věcí problém nemám – klidně dám třeba bráchovi Tomovi půlku čokoládek ze svého adventního kalendáře, ale s foťákem je to něco jiného. Je to moje záchranná síť.

„Ach. Můj. Bože. Penny! Cos to udělala?! Vypadá to, jako bych měla knír!“ “ vypískne Megan a pak třískne foťákem o stůl.

„Dávej bacha!“

Megan se na mě zamračí, pak znovu vezme foťák a mačká nejrůznější tlačítka. „Jak se dá ta moje fotka vymazat?“

Vytrhnu jí trochu prudce foťák z ruky a jeden z jejích umělých nehtů se zachytí o popruh.

„Au! Zlomilas mi nehet!“

„Mohlas mi ten foťák polámat!“

„To je to jediný, na čem ti záleží?“ Megan na mě přes stůl metá blesky. „Já za to nemůžu, žes mě tak příšerně vyfotila.“

V hlavě se mi okamžitě zformuluje odpověď: Já za to nemůžu, žes po mně chtěla, abych tě vyfotila právě takhle, protože máš beďara. Ale než ji vyslovím, zarazím se.

„Mrknu se,“ říká Ollie a bere mi foťák z ruky.

Když se rozesměje, Megan se na mě zadívá ještě naštvaněji a já cítím, jak se mi známým způsobem stahuje hrdlo. Pokouším se polknout, ale bezvýsledně. Cítím, jak jsem za stolem uvězněná. Prosím, prosím, tentokrát už ne! modlím se v duchu. Ale děje se to. Po celém těle se mi už rozlévá spalující horkost a já se nemůžu skoro ani nadechnout. Fotky filmových hvězd na stěnách okolo najednou vypadají, jako by všichni ti herci zírali jenom na mě. Hudba z hracího automatu zní nějak strašně nahlas. Rudé sedačky jsou náhle až moc rudé. Ať udělám cokoli, zdá se, že nedokážu ovládat své tělo. Dlaně mám ulepeně zpocené a srdce mi začíná bušit jako o závod.

„Hou, hou, hou!“ zvolá ode dveří Santa. Nezní už ale vůbec vesele. Spíš zlověstně.

„Musím už jít,“ špitnu.

„A co s tou fotkou?“ zaúpí Megan a pohodí svou lesklou tmavou hřívou.

„Já ji vymažu.“

„A co tvůj koktejl?“ ozve se Kira.

Vytáhnu z peněženky pár drobných a položím je na stůl. Doufám, že si nikdo nevšiml, jak se mi třesou ruce. „Někdo si ho vezměte. Vzpomněla jsem si, že ještě musím s něčím pomoct mámě. Letím už domů.“

Ollie ke mně zvedne oči a na vteřinku vypadá rozčarovaně. „A co zítra? Budeš ve městě?“

Megan po něm šlehne pohledem.

„Myslím, že jo.“ Je mi tak hrozné horko, že vidím skoro rozmazaně. Chci okamžitě pryč. Jestli budu uvězněná za stolem ještě chvíli, určitě omdlím. Musím se maximálně ovládat, abych se na Ollieho nerozkřičela, ať se okamžitě zvedne, abych mohla projít.

„Cool.“ Ollie vstane a podává mi foťák. „Tak se třeba uvidíme.“

„Ano.“

Jedno z dvojčat, nevím které, se mě ptá, jestli jsem v pořádku, ale ani se nenamáhám s odpovědí. Nějak se mi podaří najít východ a ocitám se na nábřeží. Slyším výkřik racka a po něm výbuch smíchu. Směrem ke mně klopýtá skupinka mladých žen na jehlách a jejich nohy nesou na první pohled znaky samoopalováku. I když je prosinec, mají na sobě růžová trička à la Barbie a jedné z nich visí kolem krku značka pro řidiče začátečníka. V duchu jen zaúpím. To je další věc, kterou na Brightonu nesnáším – město je každý pátek samý předsvatební rozlučkový večírek. Překlopýtám silnici a vydám se na pláž. Vane ledový, čerstvý vítr, ale to je přesně to, co potřebuju. Zastavím se až na vlhkých oblázcích, zírám na moře a čekám, až pravidelný rytmus vln vrátí tlukot mého srdce zase do normálu.

Kapitola druhá

Kdyby většina holek dorazila domů a našla tam svou matku, jak právě pózuje na schodech ve svatebních šatech, nejspíš by to pro ně byl šok. Pro mě je to ale normálka.

„Ahoj, zlato,“ vítá mě máma hned, jak se objevím ve dveřích. „Co na to říkáš?“ Opře se o zábradlí a máchne rukou, až jí její dlouhé ticiánové vlny poskočí do tváře. Svatební šaty mají barvu slonové kosti, empírový střih a kolem krku je zdobí bordura z krajkových kytiček. Jsou opravdu nádherné, ale já jsem pořád ještě tak rozhozená, že se zmůžu jen na přikývnutí.

„Jsou na jednu svatbu v duchu hippies,“ vysvětluje máma a schází po schodech, aby mi dala pusu. Jako obvykle voní po růžovém oleji a pačuli. „Nejsou nádherné? Báječně se k té květinové době hodí, nemyslíš?“

„Hm,“ zamumlám, „jsou pěkný.“

„Pěkný?“ Máma se na mě podívá, jako bych se zbláznila. „Pěkný? Ty šaty nejsou jenom pěkné… jsou úžasné… jsou prostě božské.“

„Jsou to jen šaty, miláčku,“ ozve se z haly tátův hlas. Táta se na mě usměje a zvedne významně obočí. Taky zvednu obočí. Možná že vypadám jako máma, ale co se týče povahy, podobám se mnohem víc tátovi. Jsem totiž na rozdíl od mámy realistka.

„Měla ses prima?“ zajímá se táta a objímá mě.

„Oukej,“ odpovídám a najednou si jen přeju, abych měla zase pět, mohla se mu schoulit do klína a poprosit ho, aby mi přečetl pohádku.

„Oukej?“ Táta o krok poodstoupí a pozorně se na mě zadívá. „A je to dobré oukej, nebo spíš špatné oukej?“

„Dobrý oukej,“ říkám, protože nechci rozdmýchávat další drama.

Táta se usměje. „Tak fajn.“

„Můžeš mi pomoct zítra v obchodě, Pen?“ obrací se na mě máma, zatímco se prohlíží ve velkém zrcadle na chodbě.

„Jasně. V kolik?“

„Jen tak dvě hodinky odpoledne, když budu na té svatbě.“

Mámě a tátovi patří svatební studio ve městě. Jmenuje se V dobrém a ve zlém. Máma začala ve svatbách podnikat poté, co se vzdala herecké kariéry, aby se mohla starat o bráchu Toma a o mě. Specializuje se na tematické svatby. A její specialitou je i fakt, že si vždycky vyzkouší všechny šaty, které v obchodě nabízí. Myslím, že se jí nejspíš stýská po hereckých kostýmech.

„Za jak dlouho budeme jíst?“ ptám se.

„Asi tak za hodinu,“ oznamuje mi táta. „Bude zapékané hovězí v bramborové kaši.“

„Paráda,“ usměju se na něj a hned se začínám cítit zase trochu jako člověk. Tohle tátovo jídlo je fakt famózní. „Ještě si skočím k sobě nahoru.“

„Fajn,“ odpovídají máma s tátou zároveň.

„Ha! Platíš pivo!“ vykřikne okamžitě máma a políbí tátu na tvář.

Vyjdu po schodech, projdu kolem ložnice našich, a když procházím kolem Tomova pokoje, i přes dveře slyším rytmus hip hopu. Dřív jsem tu jeho věčně puštěnou muziku nenáviděla, ale teď, když je na výšce, tak se mi to vlastně líbí, protože hned vím, že přijel domů na prázdniny. Co už nebydlí doma, dost mi chybí.

„Čau, Tomtome!“ zakřičím před dveře.

„Čau, Penpen!“

Dojdu až na konec chodby a stoupám ještě po dalším schodišti nahoru. Můj pokoj leží až pod střechou. I když je o dost menší než ostatní ložnice, mám ho strašně ráda. Má zkosené stropy a dřevěné trámy, je opravdu útulný a díky tomu, že leží tak vysoko, vidím z něj dokonce temně modrou linku mořské hladiny na obzoru. Byť je venku už tma, jen to, že vím, že moře je neustále na svém starém místě, mě uklidňuje. Rozsvítím ozdobný světelný řetěz obtočený kolem zrcadla na toaletním stolku a zapálím si i dvě svíčky s vanilkovou vůní. Pak se usadím na postel a zhluboka se nadechnu.

Teď když jsem doma, můžu v klidu přemýšlet o tom, co se mi přihodilo v bistru. Stalo se to už potřetí. A pokaždé mám pocit, jako by mi kdesi na dně žaludku narůstala jakási obří boule plná strachu. Když se mi to stalo poprvé, doufala jsem, že to je něco naprosto výjimečného, že se to už nikdy nebude opakovat. Podruhé jsem si říkala, že to je snad jen smůla. Ale teď se to stalo znovu. Třesu se zimou, a tak si zalezu pod peřinu. Když se mi tělo začne pomalu zahřívat, hlavou mi prolétne vzpomínka, jak mě máma, když jsem byla malá, naučila stavět si z dek stan, ve kterém jsem si mohla hrát. Vždycky jsem si do stanu zalezla se spoustou knížek a baterkou a celé hodiny si tam četla. Milovala jsem ten pocit, že mám svou vlastní skrýš před okolním světem. Užuž se chystám zachumlat ještě hlouběji pod pokrývku, když uslyším tři hlasitá ťuknutí na stěnu pokoje. Elliot. Odkopnu rychle deku a na odpověď zaklepu dvakrát.

Elliot a já jsme sousedé už celý život. A nebydlíme jenom těsně vedle sebe, ale jsme sousedé i svými pokoji, což je vážně super. Ten ťukací kód jsme si vymysleli už před hromadou let. Dvě zaklepání znamenají Můžu přijít? a tři zase Jasně, přijď hned.

Vyskočím z postele, rychle si svléknu školní uniformu a natáhnu si domácí kombinézu, co vypadá jako kostým sněžného leoparda. Elliot tenhle typ oblečení vyloženě nesnáší. Podle něj by měli toho člověka, co tenhle druh overalu vymyslel, pověsit hlavou dolů za tkaničky od bot na brightonském molu. Elliot je vždycky oblečený stylově. Nejede v posledních módních výstřelcích, není to žádný otrok módy, ale má talent zkombinovat nejrůznější kusy oblečení tak, aby vypadaly vážně skvěle. Strašně ráda ho v těch jeho kreacích fotím.

Když uslyším, jak se u sousedů zabouchnou domovní dveře, přejedu se pohledem v zrcadle a neubráním se povzdechu. Vlastně vzdychám skoro pokaždé, když se uvidím v zrcadle. Je to už takový reflex. Pohled do zrcadla – povzdech. Tentokrát nevzdychám nad svými pihami, co mi pokrývají tvář jako flíčky na křepelčích vejcích – ve světle svíček je totiž nevidím. Tentokrát vzdychám nad stavem svých vlasů. Jak je možné, že ve vlhkém mořském vzduchu působí Ollieho účes tak famózně, zatímco moje vlasy vypadají, jako bych strčila prsty do elektrické zásuvky? Bleskově si vlny projedu kartáčem, ale je to jenom horší – vlasy mi zkrepatí ještě víc. Jako by nebylo dost hrozné, že jsem zrzavá – tedy Elliot trvá na tom, že mám jahodovou blond (tedy rozhodně víc jahody než blond)… Kéž bych aspoň měla vlasy krásně hladké, jako má Megan! To by bylo něco! Zkusím se učesat, ale vzdám to. Elliotovi je to stejně jedno. Viděl mě, když jsem měla chřipku a nemohla jsem si vlasy umýt celý týden.

Pak už slyším zvonění a hned nato mámin a Elliotův hlas. Elliot bude z těch svatebních šatů nadšený. Elliot mou mámu miluje. A máma miluje Elliota – celá moje rodina ho miluje. Abych byla upřímná, naše rodina ho prakticky adoptovala. Elliotovi rodiče jsou právníci. Oba strašně moc pracují, a i když jsou náhodou doma, řeší většinou nějaký případ nebo něco podobného. Elliot je přesvědčený, že ho u porodu vyměnili a poslali ho domů se špatnými rodiči. Vůbec mu totiž nerozumí. Když se jim svěřil se svou sexuální orientací, jeho otec mu na to řekl: „Nedělej si s tím starosti, synku. Jsem si jistý, že je to jen takové přechodné období.“ Jako by se dalo z homosexuality jednoduše vyrůst!

Slyším dusot Elliotových kroků na schodech a už se dveře mého pokoje prudce rozlétnou. „Lady Penelopo!“ křičí Elliot ode dveří. Má na sobě vintage proužkovaný oblek včetně kšand a na nohou ostře červené conversky – to je celý Elliot, a to je dneska oblečený jen tak ležérně.

„Lorde Elliote!“ vracím mu pozdravení. (Několik posledních víkendů jsme strávili se seriálem Panství Downtown).

Elliot se na mě upřeně zadívá zpoza svých brýlí s černými obroučkami. „Tak jo, co se teda děje?“

Zavrtím hlavou a zasměju se. Někdy bych přísahala, že mi dokáže číst myšlenky. „Co jako myslíš?“

„Jseš strašně bledá. A máš na sobě ten otřesnej overal. Nosíš ho, jenom když máš depresi. Nebo když máš úlohu do fyziky.“

„To je totéž,“ odpovím stále se smíchem a sednu si na postel. Elliot se s ustaraným výrazem uvelebí vedle mě.

„No, měla jsem zase takovej ten divnej nával paniky.“

Elliot mi položí hubenou paži kolem ramen. „To snad ne! Kdy? Kde?“

„V bistru na promenádě.“

Elliot si sarkasticky odfrkne. „Ha, to mě teda nepřekvapuje. Mají tam vyloženě nechutnej interiér! Ale vážně – co se stalo?“

Začnu mu všechno vykládat a s každým dalším slovem je to trapnější a trapnější. Najednou to zní tak triviálně, vyloženě hloupě.

„Nechápu, proč se vůbec s Megan a Olliem bavíš,“ ozve se, když skončím svůj monolog.

„Tak hrozný zase nejsou,“ ohrazuju se chabě. „Je to moje chyba. Proč se pořád tak stresuju? Jasně, tehdy poprvé… to ještě chápu, ale dneska…“

Elliot nakloní hlavu na stranu, jak má ve zvyku pokaždé, když přemýšlí. „Možná bys o tom měla napsat na blog.“

Elliot je jediný, kdo o mém blogu ví. Řekla jsem mu o něm okamžitě, protože za a) věřím mu nade všechno a za b) on je jediný člověk, s kterým můžu být sama sebou, takže na blogu není vůbec nic, co by už nevěděl.

Ušklíbnu se na něj. „Myslíš? Nebylo by to až moc vážný?“

Elliot zavrtí hlavou. „Vůbec ne. A možná se budeš cítit líp, když o tom něco napíšeš. Třeba ti to pomůže celou tu věc líp pochopit. A nikdy nevíš – třeba někteří z těch lidí, co tvůj blog čtou, zažili něco podobnýho. Pamatuješ, jak jsi tam dala ten článek o tom, jaký seš nemehlo?“

Přikývnu. Asi před půl rokem jsem napsala o tom, jak jsem vlítla po hlavě do popelnice, a za týden mi vzrostla sledovanost z dvě stě dvou lidí na téměř tisícovku. Nikdy předtím jsem neměla tolik sdílení ani komentářů. A ukázalo se, že rozhodně nejsem jediná malá ubožačka, co se narodila jako gramla. „Hm, možná…“

Elliot se na mě podívá a usměje se. „Lady Penelopo, určitě!“

15. prosince

POMOC!

Moc díky za všechny ty úžasné komentáře k mým fotkám z brightonského oblíbeného bazaru Slídičův ráj – jsem ráda, že se vám to zvláštní místo líbí stejně jako mně.

Tenhle týden je pro mě psaní blogu dost těžké, protože chci popsat jednu fakt děsivou věc, co se mi stala – co se mi stává. Tehdy když jsem začala psát svůj blog, jsem prohlásila, že na něm budu brutálně upřímná. Jenomže to jsem ještě neměla ani páru, jak se to s Girl Online vyvine. Nemůžu ani uvěřit, že mě teď sleduje už 5 432 lidí – moc vám všem děkuju! I když se teda vážně dost bojím se vám s tím vším svěřit, Wiki si myslí, že se pak budu třeba cítit líp. Takže jdu na to.

Před nějakou dobou jsem zažila bouračku. Ne, nebojte se, nikdo neumřel, nic tak hrozného. Ale i tak to je jeden z nejhorších zážitků v mém životě.

Vraceli jsme se tehdy s mámou a tátou autem domů a byla to jedna z těch nocí, kdy lije tak, že se na vás déšť valí jako mořské vlny. Táta měl sice puštěné stěrače na maximum, takže lítaly po skle snad stopadesátikilometrovou rychlostí, stejně to ale nijak nepomáhalo. Jako bychom projížděli tsunami. Zabočili jsme zrovna na rychlostní dvouproudovku, když do našeho pruhu těsně před nás vletělo šílenou rychlostí nějaké auto. Nejsem si tak úplně jistá, co se stalo pak – myslím, že táta musel prudce zabrzdit a stočit volant – ale vozovka byla tak mokrá a kluzká, že jsme narazili do svodidel. A naše auto se dokonce převrátilo na střechu!

Nevím, jak vy, ale já jsem tyhle věci do té doby znala jen z filmů. A ve filmech většinou auto hned poté, co se obrátí na střechu, vybuchne nebo do něj narazí sněžný pluh nebo se stane něco podobného, takže jsem v hlavě měla jedinou myšlenku: Teď všichni umřeme. Volala jsem pořád dokola mámu a tátu, neměla jsem ani tušení, jestli jsou v pořádku, a oni zase volali na mě, ale já k nim nemohla. Trčela jsem uvězněná vzadu, hlavou dolů, úplně sama.

Naštěstí jsme neumřeli. Nějaký fajn chlapík viděl, co se nám stalo, a zastavil, aby nám pomohl. A když k nám dorazila záchranka, byli taky moc milí. Policie nás odvezla ve svém autě až domů a pak jsme všichni seděli s hrnky pořádně oslazeného čaje pod dekou na pohovce, dokud se nerozednilo. Ale teď už se zase všechno vrátilo do normálu. Moji rodiče o té nehodě už vlastně ani moc nemluví a před domem nám parkuje úplně nové auto. A všichni mi jen dokola říkají: „Tos měla ale štěstí, že se ti nic nestalo.“ To tedy ano. Měla. Já vím. Jenomže i když jsem neskončila s žádným viditelným poraněním, s žádnými otevřenými ranami ani modřinami, cítím, jako by se něco zlomilo ve mně.

A ani vlastně nevím, jestli taková nehoda může něco podobného přivodit, ale od té doby mívám podivné návaly paniky. Když mě něco vystresuje, začnu mít pocit, že nemůžu utéct, a cítím se stejně uvězněná jako tehdy v tom autě. Poleje mě horko, celá se třesu a nemůžu dýchat. Už se mi to stalo třikrát – a opravdu mám strach, že se mi to bude dít furt. A nevím, co s tím mám dělat.

Doufám, že se nezlobíte, že vám o tom píšu. Slibuju, že příští týden tu bude zase moje obvyklé já. Slibuju, že se tu objeví spousta parádních fotek z mé oblíbené čokoládovny! Ale jestli někdo z vás zažil něco podobného jako já a má třeba tipy, jak se to dá zastavit, moc prosííííím, aby mi je napsal do komentářů. Stačí, že jsem největší gramla ve vesmíru. Nechci mít další rekord i v panikaření!!!

Díky!

Girl Online, co jde offline xxx

Table of Contents

Před rokem

Kapitola první

Kapitola druhá