Přeložila:

JIŘINA STÁRKOVÁ

J. R. Ward: Nesmrtelnost

Vydání první

Copyright © Love Conquers All, Inc., 2014

This edition published by arrangement with NAL Signet, a member

of Penguin Group (USA) LLC, a Penguin Random House Company.

All rights reserved including the right of reproduction in whole

or in part in any form.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1939. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Immortal, vydaného nakladatelstvím

New American Library, a division of Penguin Group (USA) LLC v roce 2014

Český překlad © 2015 Jiřina Stárková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0145-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0146-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

J. R. Ward

Nesmrtelnost

Šestý díl

románového cyklu

Padlí andělé

Ukážka z elektronickej knihy

MVDr. Garymu Edlinovi,

který mi umožnil strávit deset dodatečných

báječných týdnů s někým, koho jsem milovala.

Jestli není anděl on, pak už nevím, kdo jiný…

Poděkování

Obrovský dík všem čtenářům Padlých andělů!

Nastotisíckrát děkuji za pomoc a rady Stevenu Axelrodovi, Kaře Welshové, Claire Zionové a Leslie Gelbmanové. Rovněž děkuji všem v nakladatelství New American Library – protože tahle série je společná práce!

S láskou Týmu Waud – vy víte, koho mám na mysli. Bez vás bych to nedokázala.

Nic z toho by nebylo možné bez: mého milujícího manžela, který je zároveň mým rádcem, strážcem a snílkem; mé skvělé matky, která mi dala tolik lásky, že jí to zřejmě nikdy nebudu moct oplatit; mých nejbližších, jak pokrevních, tak adoptivních; a mých nejdražších přátel.

A samozřejmě děkuji své literární pomocnici Naamah!

Kapitola 1

Nic naplat, každá holka občas potřebuje nové střevíčky.

Démonka Devina se nesla vstupní halou hotelu Freidmont svižným krokem, s povznesenou náladou a pohupujícími se boky. Hlavu měla plnou událostí včerejší noci a na sobě koženou kombinézu, která ji obepínala jako druhá kůže od bujných čtyřek přes vosí pas a vnadné boky až ke kotníčkům a chodidlům velikosti čtyřicet. Kdyby zvýšila dávkování umělých feromonů, její aura vyzývavosti by se propalovala dřevěným obložením stěn.

Provázely ji pohledy mužů i žen. A proč ne? New York je odsud, co by kamenem dohodil, a i do Caldwellu tu a tam zavítá nějaká ta celebrita. Fakt, že ji čumilové nemohli znát z filmů nebo televize, neměnil nic na tom, že je prvotřídní šťabajzna.

Přinejmenším ve svém současném převleku.

Ale zpátky k botkám…

Jak kráčela k otočným dveřím po lesklém, smetanově bílém mramoru, koutkem oka zachytila stříbrné jehlové střevíčky – a na místě strnula. Uzavřené ve vitríně z plexiskla jako vzácné drahokamy a shora ozářené bodovým světlem skýtaly nadpozemsky kouzelný pohled: kožené svršky pokrývaly miliony miniaturních krystalků Swarovski, které měnily povrch v duhově pableskující plazmu. Vysokánské, jako žiletka tenké podpatky; drobounká, velmi decentní otevřená špička, částečně skrytá platforma pro solidnější oporu paty.

A samozřejmě sytě červené podrážky v barvě kandovaného jablka, které pokrývaly i vnitřní stranu jehel.

Byla to láska na první pohled.

„Chcete si je vyzkoušet?“

Na muže, který se zhmotnil vedle ní, se ani nepodívala. Obsedantně kompulzivní porucha je záchvatové onemocnění a Devina cítila, že ji opět zasáhla přímo u srdce. Přestože vlastní bezmála tisícovku podobných párů, při pomyšlení, že by tyhle přepychové střevíčky nemohla mít nebo že by jí něco nebo někdo zabránil v tom, aby si je koupila a odnesla jako další položku svého majetku, se jí sevřel hrudník, zpotily dlaně a infarktově zrychlil tep.

„Madam?“

„Ano,“ vydechla, „čtyřicítku.“

„Pojďte se mnou, prosím.“

Ťapala za ním poslušně jako jehně a přitom se dívala přes rameno, aby se znovu ujistila, že střevíčky jsou na stejném místě jako předtím. V nejhorším je vždycky může štípnout –

Vtom se jí v mozku rozezněl poplašný zvoneček. Už rok svědomitě navštěvovala psychoterapeutku právě proto, aby se podobných emocionálních selhání zbavila.

Uklidni se, Devino. Jsou to jen pitomý boty. Jenom boty…

A tvoje problémy s Jimem nevyřeší.

Fajn. Ještě ke všemu je jí na zvracení.

Sakra, sakra, sakra… Cože si to má říkat? Snažila se rozpomenout na přesné znění mantry, která by mohla neovladatelné jednání zkrotit, ale všechny nervové dráhy měla beznadějně zahlcené rušivými signály. Veškeré vjemy přehlušil vtíravý vnitřní hlas: Kup, odnes, spočítej.

Kup, odnes, spočítej…

To je ovšem obrovský krok zpátky. Díky té mimořádně střízlivé, postmenopauzální ženské s polštářovitým tělem a zarámovaným lékařským diplomem na zdi Devina své nutkavé chování jakž takž zvládala. Ovšem tohle je neodpustitelná, ba ostudná recidiva.

A její příčinu zná.

Je snazší myslet na boty.

Butik se nenápadně choulil v zadní části hotelové haly. Při průchodu vestibulem z mramoru a skla neotupil naléhavé puzení ani provoněný vzduch. Věděla, že pomůže jen –

„Říkala jste čtyřicet?“ ujistil se prodavač.

Devina po něm střelila pohledem. Panák, který si nedokázal zapamatovat jedno číslo bot, měl dobře padnoucí oblek, hedvábnou kravatu a vlasy pepř a sůl hladce sčesané z čela přiživeného botoxem. Vyšlo najevo, že rafinovaná vůně, jíž byl tenhle úsek haly prosycený, má na svědomí jeho voda po holení. Když sáhl pro kapesník, všimla si, že má nehty nablýskané do vysokého lesku.

Nestál jí ani za to, aby ho sejmula. A vůbec, jak by pak získala své střevíčky?

„Ovšem. Čtyřicet,“ opakovala ostře. „Mám čtyřicítky.“

„Samozřejmě, madam. Nedáte si mimosu?“

Nedám. Chci svoje zatracený boty. „Ne, děkuju.“

„Samozřejmě.“ Poskok zmizel za plentou.

Pomalu se procházela po nepravém aubussonském koberci a prohlížela si další kousky, které by stály za hřích. Psaníčka od Judith Leiberové; další boty, ale žádné, jež by nutně musela mít; saka od firmy Akris; pletené výrobky St. John; šaty od Armaniho.

Její jediná láska ji ošukala málem do bezvědomí. Osm hodin znamenitého sexu v jejím apartmá, nachlup tak, jak si přála. A fakt, že on se za to celou dobu nenáviděl, byl pověstnou třešničkou na dortu.

Jim Heron je jednoznačně prvotřídní milenec.

Naneštěstí to není jeho jediná vlastnost. Kromě jiného je podvodník a lhář. A nechápe smysl monogamie. Po té neskutečné společné noci se totiž vrátil k jiné.

Při představě, že její sokyní je nanicovatá neposkvrněná Sissy, by nejradši vykoupila celý tenhle krám. Včetně bot, do kterých se nevejde.

V duchu začala odhadovat konečnou částku, pěkně položku za položkou, ale hned se zarazila a pokusila se uchlácholit svou nutkavost tím, že ve válce o lidstvo vede 3:2 – a jestli zvítězí v souboji o další duši? Podle pravidel stanovených Stvořitelem jí spadne do klína všechno: nejenže jí zůstane sbírka oblečení a obuvi i všechny její ratolesti dole v pekle, ale získá moc nad planetou Zemí i nebem nad ní.

A i když je od přírody tvrdá, nelítostná a cynická, znamená to pro ni splnění všech tajných přání, obdobu pozemské výhry v loterii v hodnotě stovek milionů.

A pokud jde o sbírku střevíčků? Manola, Stuarta i Christiana si omotá kolem prstu a přinutí je, aby pro ni navěky vyráběli boty.

Ale především získá Jima –

„Madam, upřímně mě to mrzí.“

Devina se otočila. Pan Zapomnětlivý vyšel ze zadní části obchodu… ale s prázdnýma rukama. „Prosím?“

„Máme jen devětatřicítky. Čtyřicítky můžu objednat –“

Načež si odkašlal. Dvakrát. Pak otevřel pusu, aby se nadechl. Dotkl se dokonale pěstěnýma rukama dokonale uvázaného uzlu kravaty. Vyvalil bulvy.

„Copak jste to říkal?“ zavrněla Devina.

Ve snaze zachovat důstojnost a současně vpravit trochu vzduchu do plic vydal prodavač tlumený mlaskavý zvuk.

Zatracená práce. Když toho ňoumu zabije, jak mezi všemi těmi krabicemi najde tu pravou?

Uvolnila neviditelný tlak na jeho hrdle. „Přineste mi devětatřicítky.“

Prodavač zasípal. Zachytil se rukou police s vystavenými psaníčky a několik třpytivých skvostů shodil na podlahu.

„Hněte sebou,“ vyštěkla a probodla ho pohledem.

Odšoural se po koberci, jak nejrychleji mohl. Sotva zmizel za závěsem, rozkašlal se a rozhýkal jako astmatik ve skleníku. Nicméně za dvě minuty a třicet devět vteřin – a ne že by to kdoví jak puntičkářsky počítala – se vynořil s béžovou krabicí.

Neslyšela, co říká, ani jestli vůbec něco řekl. Měla oči jen pro to, co držel v rukou. Byla v pokušení mu krabici vyrvat, ale chtěla si střevíce vyzkoušet, přestože jí neladily s oblečením.

I když… Swarovski a černá kůže je jasná klasika.

Devina se bleskurychle přemístila ke třem křesílkům potaženým damaškem a skopla z nohou botky od Gucciho. „Hněte sebou.“

Muž jí neprodleně vyhověl. Chvějícíma se rukama odklopila víko a zavzdychala. Dva ochranné červené sáčky s černým logem byly hotovou pastvou pro oči. Třesoucími se prsty rozvázala tkanici a pak… krása nebeská.

Mihotající se krystalky byly působivější než vystavená psaníčka osázená diamanty. Neodolatelnější než to, co viděla v hale za plexisklem vitríny. A měly barvu pleti příslušníka bílé rasy.

Barvu Jimovy pleti.

Nábožně zavřela oči a modlila se, aby prodavač držel jazyk za zuby. Kdyby totiž poznamenal, že madam má moc velkou nohu, byl by o hlavu kratší. Doslova.

Přepečlivě osvobodila ze sáčku i druhou lodičku a obě postavila na koberec. Potom uvolnila stavbu nohou, aby snadno vklouzla do uměleckého díla. Kosti a kůže byly rázem poddajné jako voda nalévaná do vázy a jako zázrakem se přizpůsobily tvaru boty.

Prodavač malinko udiveně sledoval, jak si stoupla a nenuceně se prošla, ale mlčel – a dobře udělal. Nehledě na to, že louboutinky stojí dobře pět tisíc dolarů a on má z prodeje provizi.

Devina se s úsměvem zahleděla na své nohy, zaplavená závratnou úlevou, která potlačila úzkost z Jima, z války i ze Sissy. Najednou se celá rozzářila zevnitř, jako by měla naráz orgasmus, zmrzlinový pohár s horkou čokoládou a masáž citlivých tkání.

Jsou to jednoznačně nejnádhernější botky v celém vesmíru, jsou její a jenom její a ona si je odnese a uloží do botníku v šatní skříni –

Znovu zaslechla cinkání výstražného zvonečku, toho, který ji varoval, že přestřelila. Ale k čertu s ním.

Střevíčky jsou bez chybičky a ona se nemůže dočkat, až ji v nich uvidí Jim. Bude úplně nahá…

Jasně. Schová je jen a jen pro něj.

Vyklouzla z nich a uložila je do krabice tak, jak je dostala, a ujistila se, že nechybí malý červený sáček s náhradními podpatky. Nato vzhlédla k prodavači, který si nenápadně zavdával z inhalátoru.

„Připište mi je na hotelový účet,“ prohlásila vítězně. „Bydlím v Ateliérovém apartmá.“

Co naplat. Když vám chlap odejde za jinou, pomůže jen nákupní terapie.

Kapitola 2

Sissy Bartenová klepla vejcem o okraj modrobílé mísy tak prudce, že se skořápka nejen rozpadla, ale rovnou se vypařila. „Sakra…“

Otočila se k dřezu, pustila vodu a opláchla si ruku… která se jí chvěla. Vlastně se chvěla od hlavy k patě, jako by jí středem těla vedla zlomová zóna a všechno v jejím okolí čekal stejný osud jako to nešťastné vejce.

Když zatáhla kohoutek, starý dům nepřirozeně ztichl. Ohlédla se přes rameno. Zamrazilo ji v zádech jako varování… ale před čím? Nezaslechla žádné kroky ani výkřiky, nikdo se k ní neblížil s nožem nebo pistolí.

Vypadá to, že i nesmrtelným může přeskočit. Tomu se říká nadějné vyhlídky.

A když je jednou mrtvá, nemůže spáchat sebevraždu.

„Zatracená práce,“ sykla.

Utřela si ruce, sáhla pro mísu a umyla ji. Sklonila se ke krabičce s vejci a…

Zarazila se. Nechce připravovat míchaná vajíčka sama pro sebe. Nechce tvrdnout v tomhle domě. Nechce být mrtvá a odloučená od svých nejbližších…

A už vůbec, ani omylem, nechce mít před očima polonahého Jima Herona. Videozáznam toho, jak nad ránem vychází z koupelny se ztrhaným obličejem a ručníkem kolem pasu, jí poblikával v čelním laloku jako světelný reklamní billboard. Neustále měla před očima jeho tělo: rozložitá ramena, pevné břicho, útlé boky i tenkou linii chloupků pod pupíkem.

A především škrábance. Byly párové a mohly je způsobit jen –

Z ničeho nic se neovladatelně rozklepala. Ale hned se snažila zažehnat třes prokřupáváním kloubů prstů, jednoho po druhém.

Tak jo… Vyšiluje zbytečně. S ohledem na své současné postavení obětované panny přenesené ze skutečného pekla do války mezi padlými anděly a nefalšovaným ďáblem by se sotva dalo očekávat, že předmětem jejího hlavního zájmu bude chlap. Jenže v předešlých několika týdnech ji realita zradila, a proto se nemohla ničemu divit –

Otočila se.

Nikde nikdo. Nikdo se nepohyboval ani po domě, ani venku po ponurém okolí. Adrian, druhý anděl, se šel prospat do podkroví, kde bydlel. A Jim? Ten se v prvním patře zotavoval po noci plné vášnivého sexu.

„Zpropadeně…“

Položila ruce na okraj mísy a opřela se o ně. Nehledě na chorobnou podezřívavost nebyl příčinou jejího rozechvění strach…

… ale chuť vraždit.

A rozhodně nepřeháněla. Její polonahý zachránce s bederní rouškou měl totiž ty škrábance od ženských nehtů. A rty opuchlé po zuřivé líbačce, ne po ráně pěstí. Nemluvě o jeho provinilém výrazu.

To všechno byly neklamné důkazy jeho několikahodinového dovádění v posteli… místo aby plnil své povinnosti. A to ji dovádělo k nepříčetnosti. Andělé, odpovědní za vítězství dobra nad zlem, se mají věnovat své práci, a ne nějaké prostopášné děvce.

Bože můj… Třeba je to slušná ženská, která mu vaří a poskytuje nezapomenutelné orální služby.

Ale čím usilovněji na to myslela, tím byla namíchnutější.

Že by Jim měl přítelkyni? Očividně ano… i když je to naivní představa. Mají vůbec chlapi v jeho věku přítelkyně? Studenti ano – ale Jim má do vysokoškoláka daleko –

Ohlédla se potřetí. Ale kdepak. Jim nevcházel do dveří. Přesněji nikdo nevcházel do dveří.

Kdo ví, třeba už vyrazil na kafe k té své –

„Tak dost!“ okřikla se. „Okamžitě s tím přestaň!“

Míra vzteku dospěla do vyšší úrovně. Sissy připadalo, jako by to bylo strašně dávno, co chodila do školy a půjčila si od mamky auto, aby zajela do místní samoobsluhy pro zmrzlinu… a co ji tam někdo oslovil…

Konkrétně na to si vůbec nepamatuje. Ne a ne si vzpomenout na sled událostí, které završila její vlastní smrt. Zato si vybavuje všechno, co následovalo potom: hrůzné stěny v pekle, zmučení zatracení svíjející se kolem ní, její vlastní utrpení, které jí přidalo nejmíň padesát let.

Jim Heron tam skončil taky, alespoň na chvíli. A ona viděla, co mu démonka dělá. Viděla, co ti její příšerní poskokové provádějí s jeho tělem.

„Do hajzlu,“ uklouzlo jí.

Koneckonců, neměla by na něj být tak přísná. Trpěl podobně jako ona. Co je jí vůbec do toho, že si během téhle bitvy chce trochu užít, odreagovat se s někým, odpočinout si od děsu a napětí…

Osvobodil ji z pekla. Už za to by mu měla být neskonale vděčná. Jakým právem je celá říčná a rozrušená jen proto, že on je celý říčný a rozrušený z nějaké…

Na druhou stranu je hodně v sázce. Pokud to Jim projede, její rodiče, sestra a přátelé, ona sama i Jim s Adrianem… všichni skončí tam, odkud se sama nedávno vrátila. Děsilo ji jen na to pomyslet. V pekle strávila pouhých pár týdnů, které jí připadaly jako stovky let; o stovky let každopádně zestárla. Neuměla si představit, že by tam trčela navěky.

Rozhodla se pro další pokus s vejcem. A světe, div se, i podruhé skořápka praskla na nesprávném místě, polovina úlomků skončila v míse a ona si musela znovu umýt ruce nad dřezem.

Zastavila vodu a zadívala se ven oknem. Prostranství za domem je vyloženě ohavné: krajinná obdoba chlapíka, který se týden neholil, ale nenarostlo mu ani souvislé strniště, natož vousy. Ačkoli v Caldwellu už má jaro zřetelnou převahu, na konečcích větví raší pupeny, a roztály dokonce i vysoké hromady sněhu nahrnuté pluhem, zdejší ponuré končiny zřejmě neosvěží ani olistěné stromy.

V předešlém životě se vždycky těšila na léto, i když obnášelo jen sdílený byt ve vesničce Lake George Village a dvouměsíční brigádu u okénka se zmrzlinou v cukrárně U Marty. Ale i tak to bylo báječné. Nosíte kraťasy, večery trávíte s kamarády ze střední školy a možná, jen možná… se seznámíte s prima klukem.

Místo toho je tady. Nesmrtelná bez perspektivy –

„Děláš míchaná –“

Sissy se otočila tak rychle, až bolestivě narazila bokem do kredence. Hlavou jí bleskla jediná myšlenka: Kde je nejbližší nůž?

Až na to, že žádnou zbraň potřebovat nebude.

Ve dveřích stál Jimův parťák Adrian, a sotva ho uviděla, uklidnila se. Tenhle chlapík, padlý anděl nebo kdo, měří skoro dva metry a navzdory chromé noze je mohutný a svalnatý. Nadto pohledný, jak bývají vojáci, s hranatou bradou a pohledem, kterému nic neunikne, a nebýt četného piercingu, působil by veskrze seriózním dojmem. Kromě toho je slepý na jedno oko, jehož zřítelnice mu po nějakém úrazu mléčně zbělela.

Ad svraštil čelo. „Jsi v pořádku?“

Ne. Měla vztek až hrůza a byla k smrti vyděšená, jen nevěděla proč. „Jo… jen jsem si chtěla udělat snídani.“

Což mu zřejmě došlo.

Dokulhal k čtvercovému stolu uprostřed kuchyně a posadil se. Jeho mocné tělo dopadlo na židli ztěžka jako pytel brambor a zhruba se stejnou ladností jako pudink na linoleum. To ovšem neznamená, že Ad je muší váha.

„Co se děje?“ udeřil na ni.

Typické. Soudě podle toho, co o něm ví, Adrian zásadně nechodí kolem horké kaše.

Odvrátila se od něj. „Chceš čtyři vejce, nebo ti stačí tři?“

„Ven s tím.“ Podle tlumeného heknutí poznala, že složil na stůl mohutné paže. Nebo se pokusil zkřížit nohy. „Můžeš klidně mluvit. Jsme vzhůru jen my dva.“

„Myslím, že Jim má za sebou pernou noc.“

„Řekl ti o té porážce?“

„Ano.“ Bezva práce, Jime. Blahopřeju. Doufám, že ty orgasmy za to stály. „Tak kolik chceš vajec?“

„Sedm.“

Podívala se na to, co zbylo v krabičce. „Můžu ti dát jen čtyři. Dvě jsem rozbila a já chci taky dvě.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Tiráž

Titulná strana

Věnování

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola 2