Ieri, oggi, domani

Copyright © Libri S.p.A., Milano, 2014

Translation © Lenka Papoušková, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN epub 978-80-7462-808-5

ISBN mobi 978-80-7462-820-7

Svým čtyřem vnoučátkům, zázraku,

za který jsem neskonale vděčná.

Prolog

Zvonek se ozve právě, když dodělávám poslední várku cukroví. Zvoní a zvoní. Běžím otevřít, ruce od mouky pečlivě otírám do zástěry.

Za obří vánoční hvězdou se objeví nejistý úsměv květináře.

„To je pro vás, paní Lorenová. Dáte mi autogram?“

Kartička nad stuhou mě na chvíli přenese do Itálie. Odložím kytku a otevřu přáníčko. Je veselé a velmi milé, mám z něj radost.

Dům je vzhůru nohama, všude zní křik dětí, které přijely na svátky z Ameriky. Zítra je Štědrý den, konečně budeme zase všichni spolu, ale já nemám ani zdaleka hotovo. Vejdeme se vůbec k jednomu stolu? A stihnu dopéct to cukroví?

Připadám si jako na kolotoči, který nedokážu zastavit, jsem utahaná, mám pocit, že se mi všechno sype pod rukama. Toužím najít ztracenou rovnováhu, ale v kuchyni to nepůjde. Snad se zadaří v jídelně. Stůl! Jistě, sváteční stůl! Chci, aby byl barevný a velkolepý. V záchvatu vytáhnu skleničky, talíře, příbory, naskládám ubrousky a bavím se představou, kam koho usadím.

Narodila jsem se ve znamení Panny a svým lehce přehnaným perfekcionismem občas doháním k šílenství i samu sebe. Dnes to ale neplatí; dneska si říkám: „Ať žije chaos!“ Takže jdeme na to, hlavně nepropadat panice: dva, čtyři, osm plus pět je třináct a čtyři je sedmnáct… ne! Sedmnáct nechci! Znova!

Z prádelníku se na mě usmívá Carlo. Naše svatební fotografie. Ten jeho úsměv… Nikdy nezapomenu, jak se na mě poprvé podíval, tenkrát v té restauraci naproti Colossea. Už je to celá věčnost. Já jsem byla ještě holka, on dospělý muž. Číšník mi tehdy přinesl vzkaz od „samotného pana producenta“. Následovala procházka v zahradě, růže, vůně akácií a babího léta.

A začátek mého dobrodružství.

Zlehka pohladím zelené křeslo, v němž tak rád usínal s novinami v ruce. Ovane mě chlad. Zítra musím dát zapálit krb. Naštěstí se objeví Beatrice a melancholie se rázem rozletí na kousky. „Babičko Sophie, babičko Sophie!“ Beatrice je má nejmladší vnučka. Vypadá jako blonďatý andílek, ale přesně ví, co chce. Teď za ní vykukují další tři hlavičky; celé to procesí připomíná válečnou výpravu Apačů. Je čas jít na kutě, ale jim se očividně nechce. Culí se na mě, začíná vyjednávání. Stejně mě nakonec udolají.

„Tak co, chcete se podívat na film?“

Když se usadíme před televizi, vzplane lítý boj o to, co si dnes večer pustíme. Nakonec zvítězí aktuální hit Auta 2.

„Babi, řekni něco jako Mamá Topolino!“

„Mo te preparo ‘na cosarella sciuè sciuè,“1 odříkávám svou repliku a šíleně se při tom šklebím.

„Ještě jednou, babi, prosím!“

Jsou u vytržení z toho, že jedno z autíček mluví jako jejich babička. Když jsem tehdy kývla na ten zvláštní dabing, ani mě nenapadlo, jak u nich stoupnu v ceně.

Hlásky postupně utichají, Vittorio, Lucia, Leo i Beatrice se nechávají unášet pohyblivými obrázky, až nakonec usnou. Přikryju je, mrknu na hodiny a pomyslím na zítřek. Venku začalo sněžit, ale já jsem si toho v tom frmolu ani nevšimla. Vločky zvolna padají k zemi, každá má vlastní příběh; všechny v sobě nesou svůj začátek i konec.

Když se zamyslím nad svým životem, občas se ptám, zda to není jen sen, z něhož se jednoho rána jednoduše probudím. Abychom si rozuměli, nebyla to vždy jen procházka růžovým sadem. Prožila jsem okamžiky krásné i těžké a všechny stály za to. Úspěch mnohdy tíží, ale nikdo vás nenaučí, jak si tu váhu správně rozložit na ramena. Na to musí přijít každý sám.

Otočím se na podpatku a zamířím do pokoje. Všichni občas potřebujeme být sami... Když si teď dopřeju chvilku klidu, srdce zas určitě nahodí svůj pravidelný rytmus.

Ještě pořád mám na sobě zástěru. Sundám ji, vyzuji boty a padnu na postel. Časopis je stále otevřený tam, kde jsem ho ráno opustila. Myšlenka na vnoučata, na to, že je zase budu mít u sebe, mi už několik nocí nedává spát. A já spánek potřebuji. Je to můj motor, nedokážu bez něj fungovat.

„Pořádně si odpočiňte,“ zakřičí Ninni z vedlejšího pokoje, „a pokuste se usnout!“

Naše Ninni… Je u nás přes čtyřicet let. Starala se o Carla mladšího, o Edoarda i o mě. Nyní se stejnou láskou opečovává Apače, kdykoli se u nás objeví. Mnohdy před ní smekám; je skoro zázrak, že se z nich ještě nezbláznila.

„Já už spím,“ zalžu, abych ji uklidnila. Nespím, zírám do stropu; sebe uklidnit nedokážu. Copak asi řeknou vnoučci na moje cukroví? Bude jim chutnat? Tetička Rachelina z Pozzuoli je uměla mnohem líp než já. Ach jo, zážitky z dětství jsou zkrátka nepřekonatelné.

Pocítím zvláštní neklid; jsem na prahu spánku, ale usnout nemůžu. Vklouznu do županu, vyjdu na chodbu a zamířím do pracovny. Ani nevím proč. Zadívám se na polici s knihami. Začnu je přerovnávat, nervózně přeskládávám fotky i bibeloty. Co tady vlastně hledám? Pak si všimnu tmavé dřevěné krabice. Je to ona, poznávám ji. Náhle se mi před očima roztančí stohy dopisů, telegramů, vzkazů a fotografií. Tohle je ta Ariadnina nit, klubíčko, jež jsem celý večer smotávala.

Můj ranec vzpomínek, píchnutí u srdce. Věci dávno minulé na mě náhle vybafly ze zákrytu a já nemám chuť se jimi znova probírat. Uplynula spousta času, mnoho vzpomínek i citů se již utopilo v oceánu života. Nakonec ale vezmu krabici pod paži a zamířím zpátky do pokoje. Kdo ví? Třeba je to můj vánoční dárek a já ho musím rozbalit.

1 „Teď ti udělám dobrý dlabanec, aby ses spravil.“ V české verzi filmu Auta 2 hovoří postava dabovaná Sophií Lorenovou italsky, vše pak překládá její manžel, „Papá Topolino“. (Pozn. překl.)

I

Párátko

MÁMA-MAMIČKA A MAMÁ-BABIČKA

Otevřu obálku s nápisem „babička“ a najednou mám před očima kostnatý obličej, příliš velkou pusu, žluté oči rozšířené údivem. Pousměju se nad svým dětským písmem: zase jsem na okamžik v Pozzuoli, v kraji svého dětství. Na to se nedá zapomenout, ani kdyby člověk stokrát chtěl.

V tom krátkém dopise děkuji babičce Sofii za tři sta lir, které mně poslala na přání svého syna Riccarda Scicoloneho. Můj otec se šikovně vyhýbal veškerému styku s dcerou, ten poštovní nevyjímaje. Babička Sofia byla chladná, odtažitá žena a viděla jsem ji jen jednou v životě. Nicméně jsem jí napsala tklivý dopis o tom, jak mocně mě zasáhlo první přijímání – že to byl ten nejkrásnější den vůbec, že mi kmotřička darovala zlatý náramek a že jsem ukončila první stupeň základní školy jako jedna z nejlepších ve třídě. Dokonce jsem ji prosila, ať za mě otci poděkuje. Napsala jsem zkrátka všechno, co by babičky mělo zajímat, a namlouvala si, že mě bude mít ráda.

Ani vlastně nevím, proč jsem jí psala. Snad za to mohla babička Luisa, která vždycky dbala na dobré vychování, i když bylo nejhůř. A když jsem u ní žila, zahrnula mě svou prostou, ale opravdovou láskou: dala mi teplo a pocit bezpečí. Nebo mě k tomu možná přiměla matka, jež neustále hledala záminky, jak obnovit kontakt s otcem a připoutat si ho k sobě. Ona vlastně nikdy nedospěla; zůstala dívkou, které náhle uloupili mládí. Když na to dnes vzpomínám, už chápu, proč pro mě dědeček Domenico a babička Luisa byli „papá“ a „mamá“, zatímco svou biologickou matku jsem vždy oslovovala „mamičko“.

V mládí byla Romilda Villaniová, má matka, okouzlující a talentované stvoření. Přes omezené finanční možnosti jí rodiče pořídili krátké koncertní křídlo, které pak dlouhá léta vévodilo jejich skromnému obýváku. Škola ji moc nezajímala, zato na piano hrála velmi dobře, takže získala stipendium na neapolské konzervatoři Conservatorio di Napoli San Pietro a Majella. Absolvovala s vyznamenáním a pochvalou za skvělý přednes jedné z Lisztových Velkých etud, snila však o „vyšších cílech“ a nejspíš také doufala, že jich díky své nevšední kráse brzy dosáhne.

Hlavu jí zamotal konkurz vypsaný mediální společností Metro Goldwyn Mayer, která hledala italskou dvojnici božské Grety Garbo. Teprve sedmnáctiletá Romilda neztrácela čas a tajně se přihlásila, rozhodnuta zvítězit. Nemýlila se. Porotu si podmanila a jako mávnutím kouzelného proutku měla v kapse jízdenku do Hollywoodu. Papá a mamá však o cestě do Ameriky nechtěli ani slyšet. Ostatně, tehdy to byl opravdu lán světa.

Traduje se, jak lidé z MGM přišli k mým prarodičům osobně orodovat za Romildinu kariéru. Nakonec odešli s nepořízenou a museli vypsat druhé kolo konkurzu. Romilda rodičům nikdy neodpustila; hned jak to bylo možné, odjela si plnit svůj sen. Za každou cenu chtěla dostat, na co měla právo, takže směr byl jasný: Řím, Cinecittà.

S jednou věcí však mladá Garbo z Pozzuoli nepočítala: netušila, jak nevyzpytatelná může být láska. Osudové setkání proběhlo jednoho podzimního večera roku 1933 na via Cola di Rienzo. Riccardo Scicolone Murillo byl velmi pohledný, vysoký, elegantní a věděl, jak na to. Ta nádherná dívka toužící po slávě ho okamžitě uchvátila, a tak, aby si ji získal, předstíral, že je od filmu. Mladá adeptka herectví uvyklá na těžký úděl komparzistek nemohla uvěřit, že konečně potkala svého prince.

Riccardovi bylo dvacet, měl šlechtický původ, nějaký ten peníz v kapse, pár let studia za sebou a právě se živil jako pomocná síla u státních drah na trase Řím – Viterbo. Netrvalo dlouho a vášeň je zavedla do jednoho hotýlku v centru, kde spolu v milostném objetí trávili dlouhé noci. Ale co čert nechtěl, o slovo jsem se přihlásila já. Když se Riccardo dozvěděl, že je Romilda těhotná, zpanikařil a jeho vášeň začala rychle vychládat. Nehodila jsem se mu do krámu, nepočítal se mnou, stejně jako nikdy nepočítal s mou matkou.

A tak do Říma vtrhla mamá Luisa. Přijela hájit dceřinu čest, vzala si do hlavy, že domluví sňatek, který by onu delikátní situaci nějak elegantně uhladil. Už už to vypadalo, že Riccarda přesvědčí, ale všechno pokazil zdánlivě nedůležitý detail: ukázalo se, že Riccardo nepřijal svátost biřmování a že ceremonie by se do svatby nestihla. Z manželství tedy sešlo, nicméně jsem nakonec po otci zdědila příjmení a kapku modré krve. Sice jsem nikdy neměla skutečného tatínka, ale díky otci si mohu nechat říkat vikomtka z Pozzuoli a šlechtična z Caserty, což není úplně k zahození: tento starobylý titul totiž markýze Licatě Scicoloneové Murillové kdysi udělili samotní Hohenštaufové.

Co jí dáme do vínku…

20. září 1934 se v oddělení pro svobodné matky porodnice Clinica Santa Margherita di Roma narodila škaredá hubeňoučká holčička. Pořád říkám, že jestli mně snad sudičky daly něco do vínku, tak především ranec bídy a špetku zdravého rozumu. Mamička neústupně trvala na tom, aby mi na zápěstí připnuli řetízek: byla strachy bez sebe, že mě nedopatřením vymění. Dostala jsem jméno po babičce z otcovy strany: Romilda bláhově doufala, že si ji tím nakloní. I Riccardo, ač zcela prost myšlenek na rodinné štěstí i jistoty stálého výdělku, na chvíli uvěřil, že by nás jeho matka mohla vzít na milost, a tak pronajal pokoj v jednom penzionu, kde jsme strávili pár týdnů jako skutečná rodina. Nebo alespoň téměř skutečná.

Bohužel nebyly peníze, nebyla budoucnost, nebylo to zkrátka nic moc... Otec odmítal dělat podřadnou práci, ale na tu „lepší“ neměl dostatečnou kvalifikaci. Matka přišla o mléko a zcela vážně se začala strachovat o můj život. Obavy se zhmotnily, když odešla hledat práci a mě nechala u paní domácí. Nevím, co si ta dobrá žena myslela, když mě krmila čočkou; nicméně matka mě tenkrát našla téměř zadušenou. A Riccardo? Ten samozřejmě zmizel.

Romildě nezbylo než se vrátit domů. Bůhví jak si opatřila lístek do Pozzuoli a s polomrtvým kojencem v náručí se vydala čelit hanbě svobodné matky. Obávala se, jak ji přijme rodina. Třeba ji zavrhne, pošramotila přece dobrou pověst všech Villaniů. Otevřít přišla mamá Luisa. Stačil jediný pohled. Otevřela dveře dokořán a přivítala nás doma, jako bychom tam bydlely odjakživa. Vytáhla brandy, sváteční skleničky a po dojemném přípitku obrátila pozornost ke mně.

„Potřebuje mateřské mléko,“ prohlásila rozhodně a ihned začala jednat: povolala Zaranellu, nejlepší kojnou v celé Kampánii. Villaniovi za mé uzdravení obětovali svatému Gennarovi a na několik měsíců se zřekli svého přídělu masa ve prospěch Zaranelly, jež ho přetvářela v mateřské mléko. Nikdo si nestěžoval, nikdo nenaříkal. Ani papá Domenico, řečený Mimì, ani strýčkové Guido a Mario, ani tetička Dora. U nás doma totiž vždycky platilo, že rodina má držet pohromadě v dobrém i zlém.

Nicméně Zaranellino mléko k mému uzdravení nestačilo. „Potřebovala by horský vzduch,“ oznámil doktor, když vyšetřil můj rachitický hrudník otřásaný neustálými záchvaty kašle.

A tak Luisa začala domlouvat stěhování. Z malého bytu na pobřeží jsme se přesunuli výš, na via Solfatara. Byla to správná volba. Vlahý večerní vzduch mi vrátil úsměv na tvář hned po první procházce. „Z nejhoršího je venku!“ usoudila mamá Luisa a konečně se mohla v klidu vrátit ke svým každodenním povinnostem.

Papá Mimì byl malý, podsaditý muž. Pracoval ve zbrojovce Ansaldo, která se – stejně jako celé Pozzuoli – na několik let stala terčem nepřátelských bomb. Pracoval tvrdě, na svůj věk až příliš; jediné, po čem toužil, když se vrátil domů, byly noviny a trocha klidu. Toho se mu však v početné rodině příliš nedostávalo. Chlapci si příležitostně přivydělávali v továrně, tetička Dora pracovala jako písařka. Podtrženo a sečteno, mamá Luisa musela zapojit ohromnou dávku fantazie, aby z těch platů dokázala každý den vykouzlit večeři pro tolik lidí.

Fantazie byla kromě chleba a lásky nejčastější přísadou její kuchyně. Vzpomínám, jak na sporáku bublaly těstoviny s fazolemi a občas se místností linula dokonce i vůně škvařeného špeku. Byl to závan domova a rodiny, ochraňoval nás před bombami, násilím i před smrtí; ještě dnes mi vhání slzy do očí. Vzpomínám i na „farinellu“, na těstoviny s dýní, salát „panzanella“, na vařené kaštany… Na všechna ta prostá jídla, která nám v době válečného hladovění připadala jako královské hody. Zvlášť na konci měsíce, kdy polovina Mimìho výplaty padla na Luisino vyhlášené ragú. Byla to neskutečná dobrota.

Chodbu domu ve via Solfatara zdobil světle červený, takřka oranžový mramor. V mých vzpomínkách byl tak krásný, že by se směle vyjímal i na všech těch honosných hollywoodských vilách, které jsem později poznala. Když jsem ho však po letech opět spatřila, připadala mi ta teplá neapolská červeň poněkud jiná: náhle měla smutný nádech do fialova. Snad za to mohl zub času, válečné škody… anebo jsem jen měla příliš zamžené oči…

Byt byl malý a rodina se rozrůstala. Matka si přivydělávala hraním po pozzuolských a neapolských kavárnách a trattoriích, občas se vydala až do Říma, kde se znova začala scházet s Riccardem. A tak jednoho dne rodičům roztřeseným hlasem oznámila, že je opět v jiném stavu.

„Ba, ba, Bůh nám do té rány ještě nasype sůl,“ povzdychl si odevzdaně Mimì nad svou nezdárnou dcerou. Tentokrát se však mladý Scicolone nenechal zahnat do úzkých, a tak se roku 1938 narodila má sestra Maria jako Villaniová. (To příjmení nosila ještě dlouho po narození.)

Otce jsem poprvé viděla, když mi bylo asi pět. Mamička mu poslala telegram, že jsem vážně nemocná: v podstatě ho donutila přijet. Přivezl mi krásné šlapací auto. Bylo bleděmodré, mělo velká červená kola a na boku nápis Lolla, což byla moje přezdívka. Jeho návštěva mě tak rozrušila, že jsem mu ani jednou nepohlédla do tváře. Ostatně, pro mě byl vždycky otcem Mimì a nikdo jiný na to neměl právo. Občas mě napadne, jestli ho to vůbec někdy mrzelo… To šlapací auto ale stále existuje: nosím si ho v srdci.

Jindy mi zas přivezl kolečkové brusle. Vzpomínám, jak jsem na nich uháněla průjezdem, i na to, s jakou nechutí jsem je půjčovala Marii. Jako „správná“ starší sestra jsem jí je dávala čerstvě promazané, takže chudák malá Maria si pokaždé pořádně natloukla.

Jinak jsem ale byla dost plachá a stydlivá. Asi tomu nebudete věřit, ale je to tak. Nejspíš za to mohly i naše rodinné poměry. Otec prakticky neexistoval, matka byla příliš blonďatá, vysoká, živá a zejména svobodná. Její zneklidňující krása ve mně vyvolávala rozpaky. Snila jsem o „normální mamince“, z níž by sálal klid a bezpečí. O mamince s černými vlasy, zástěrou kolem pasu, upracovanýma rukama a unavenýma očima. Měla vypadat jako mamá Luisa nebo jako Antoinetta, postava, které jsem o čtyřicet let později propůjčila tvář ve filmu Zvláštní den.

Modlila jsem se, aby mi mamička nechodila naproti ke škole. Styděla jsem se před spolužačkami. Navštěvovala jsem církevní školu, učily nás jeptišky. Přicházela jsem buď jako první, nebo jako úplně poslední, nechtěla jsem, aby si ze mě ostatní dívky dělaly legraci. Malé holčičky, jak známo, dokáží být občas velmi kruté. Byla jsem pilná a pořádná, svědomitě jsem plnila úkoly, ale mezi ostatními jsem se necítila dobře. I proto, že jsem byla snědá, hrozně hubená a všichni mi říkali „Párátko“.

Jednu kamarádku jsem přece jen měla, dokonce velmi dobrou; byla to přítelkyně na celý život. Už není mezi námi, odešla a odnesla s sebou všechny krásné i ty ošklivé vůně mého dětství. Jmenovala se Adele a bydlela na stejné pavlači jako my. Byly jsme spolu od rána do večera. Po základní škole sice každá zamířila jinam, ale ani to nás nemohlo doopravdy rozdělit.

Její rodina na tom byla o trochu lépe než ta naše (nebylo jich tolik), a tak k narozeninám vždycky dostala panenku, se kterou jsme si pak obě hrávaly. Zato mně Befana2 pravidelně nadělovala uhlí. „Nejspíš jsi moc zlobila,“ říkávala babička, ale dívala se na mě s takovou něhou, že jsem okamžitě pochopila: na dárky zkrátka nezbyly peníze.

A když jsem dychtivě nasávala vůni linoucí se z Adeliny kuchyně, její maminka mě občas pozvala na oběd.

Když jsem pak po mnoha a mnoha letech natáčela v Pozzuoli jeden dokument, nechala jsem pozvat i Adele. Tehdy jsme navázaly na staré přátelství a zůstaly jsme v kontaktu. Až mi jednoho dne nezvedla telefon. Zrovna jsem měla narozeniny, jedny z nejsmutnějších: Adele prodělala mrtvici a zůstala upoutaná na kolečkové křeslo. Když jí pak dcery vyprávěly o mně, o nás, o našem dětství, jen tiše plakala.

Ve škole mě fascinovaly dívky ze sirotčince. Jeptišky je posadily do zadní řady, aby nám „ostatním“ daly najevo, jak nelehký mají úděl. Já si sedala hned před ně, na půl cesty mezi dvěma světy. Tak jsem se totiž cítila: neměla jsem přímo „nelehký úděl“, nicméně k „normálnímu“ životu měla naše rodina dost daleko. Sirotčinec přiléhal ke klášteru a já se hrozně moc chtěla podívat dovnitř, jenže na dlouhé schodiště, jež k němu vedlo, jsme „my ostatní“ měly přísný zákaz vstupu.

Jeptišek jsem se bála, byly přísné. Ačkoli v mém případě uměly přimhouřit oko. Když nám za trest dávaly rákoskou přes prsty, mě se nikdy ani nedotkly.

Byla jsem sice plachá, ale také jsem ráda vybočovala z řady. Když jsem babičce Sofii slavnostně referovala o prvním přijímání, nebyla to tak docela pravda. Úplně první přijímání jsem si totiž o něco dříve „obstarala“ sama. Tajně jsem se vypravila do kostela a když na mě přišla řada, poklekla jsem před kněze a se sklopenýma očima zašeptala „amen“. Doma jsem pak celá natěšená vylíčila celé to dobrodružství mamá Luise. Místo aby byla ráda, že má „svatou“ vnučku, vyděsila se. „Cos to provedla! Cos to udělala, dítě!“ vykřikla zoufale nad takovou opovážlivostí. Nejspíš to opovážlivé bylo, ale vedl mě instinkt. Prostě jsem se rozhodla jít Bohu trochu naproti. Boha ostatně hledám dodnes a občas ho nacházím na těch nejméně pravděpodobných místech…

Noci v tunelu

Válka vypukla, když mi bylo šest, a skončila, když jsem měla jedenáct. Viděla jsem ji tedy dětskýma očima plnýma představ a fantaskních obrazů. Nejsilnější vzpomínky mám asi na bomby, na zvuk sirény ohlašující nálet, na hlad drásající útroby. A na zimu, na tmu, tu černočernou tmu. Ještě dnes se mi stává, že mě z ničeho nic přepadne strach. A je téměř k neuvěření, že dodnes spím při rozsvíceném světle.

Jako první přišli Němci, naši bývalí spojenci. Byli vysocí, blonďatí, měli modré oči a každé ráno nám pochodovali pod okny. Dívala jsem se na ně jako u vytržení, v hlavě se mi mísil strach s vzrušením. Nepřipadali mi zlí ani nebezpeční, ale občas jsem nechtěně zaslechla, jak si děda s babičkou povídají o Židech, deportacích, o mučení a vytrhávání nehtů, což bylo opravdu na hony daleko od mých dětských představ. To jsem pak vběhla do kuchyně a vyptávala se, ale byli neoblomní. Nanejvýš odpověděli: „To je nesmysl, nic takového jsme neříkali.“ A dál jen ticho po pěšině.

Ve skutečnosti jsme se však ocitli v samotném epicentru a měli jsem to pocítit již brzy. Nejprve zavřeli školu, potom kulturní dům Sacchini, kde se hrávalo divadlo a promítaly filmy. Utichly koncerty na náměstí, ustal ruch na ulicích; jen bomby stále ne a ne přestat.

Pro Spojence představovala Neapol zásadní cíl: byl to jeden z nejdůležitějších přístavů Středozemního moře a též jedna ze spojnic se Severní Afrikou. Navíc tam měla základnu část naší flotily a město obklopovala nezanedbatelná průmyslová centra: Baia Domizia, Castellammare di Stabbia, Torre Annunziata, Pomigliano, Poggioreale, Bagnoli, v neposlední řadě i naše Pozzuoli. Jestliže se na začátku válečných útoků mířilo výhradně na vojenské cíle, od určité doby začaly kobercové útoky. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že ty záblesky na nebi nesouvisejí se svátkem Panny Marie Růžencové. Bomby zasáhly město i pobřeží, ničily školy, domy, nemocnice, kostely, hotely i tržiště. Dodnes je mám před očima.

Po zaznění sirény jsme se utíkali schovat do tunelu na trase Neapol – Pozzuoli. Železnice sice také byla v hledáčku nepřátelských zbraní, ale ten tunel pro nás znamenal alespoň zlomek bezpečí. Roztáhli jsme matrace podél kolejí, daleko od východu, a tlačili jsme se na sebe s vědomím, že pokud nás neroztrhají bomby, tak nás nejspíš sežerou krysy. Každá přežitá noc se tak trochu rovnala zázraku.

V tunelu platil řád pospolitosti: společně jsme plakali strachy, hádali se, dodávali si odvahy, dělili se o jídlo; občas někdo porodil. Nicméně jsme byli spolu a společně jsme též o půl páté ráno utíkali pryč, aby nás neporazil první vlak.

Někdy sirény nefungovaly a bombardování nás zastihlo nepřipravené. Vzpomínám, že místo abych se oblékla, jsem se často začala zmateně svlékat. A tak mě jedna bomba zastihla téměř nahou… Právě jsme se s matkou chystaly do krytu. Doběhla jsem tam celá od krve – do brady mě zasáhla střepina, ale nebylo to nic vážného. Ta jizva dokonce za nějaký čas pomohla celé rodině.

Modlitbičkou mého dětství však zůstávalo: „Bože, ať už nikdy nemám hlad!“

Občas, když nehrozilo bezprostřední nebezpečí, nás mamička brávala za město, na pastviny, kde nám jeden strýčkův kamarád nechával čerstvé kravské mléko. Bylo žlutavé, husté a na chvíli zahnalo náš nekonečný hlad. Příděly potravin se totiž každým dnem úžily a nakonec se nedostávalo už ani vody: všechna potrubí ve městě byla rozbombardována.

Nakupovat jsem chodila k paní Sticchioniové. Mamička mě k ní posílala pro chleba, protože nám otevřela něco na způsob úvěru. Vždycky když kolem třetího v měsíci došly peníze a já neměla na zaplacení, zabručela kysele: „Už zase…? No co tebou mám dělat…“

Byli jsme ostatně všichni tak trochu na jedné lodi. Kávu jsem kupovala na lžičky a mamá Louisa pak těch pár umletých zrnek přidávala do melty, aby ji takzvaně „napravila“. Na příděl byla jedna veka a bochánek opravdového chleba „na chuť“. Ten ale domů nikdy nedorazil: nemohla jsem odolat, pokaždé jsem ho po cestě snědla. „A kde máš chleba?“ ptala se vždy babička, ale dlouho po tom nepátrala. Milovala mě a moc ji bolelo, že trpím hlady.

Po čase přestaly i nákupy. Nebyly peníze, zásoby se tenčily a přišly dny, kdy jsme neviděli ani suchou kůrku. Ve filmu Nanniho Loye Čtyři neapolské dny je krásná scéna, v níž se jeden z dětských hrdinů zuřivě vrhá na bochník chleba. Vždycky mi připomene tu malou hladovou holku… Ony čtyři slavné zářijové dny roku 1943, kdy se Neapol postavila německé armádě, nicméně předznamenaly konec jednoho úděsného období a zároveň i záblesk na lepší časy.

O pár měsíců dřív, když se už nálety na Pozzuoli nedaly vydržet, nám nařídili, abychom se přestěhovali. Nebylo zbytí, museli jsme se uchýlit do Neapole k Luisiným příbuzným, Mattiovým. Cestou se k nám připojili i strýčkové Guido a Mario, kteří se do té doby porůznu schovávali, aby nemuseli narukovat. Tehdy však měli opravdu namále: do našeho kupé vtrhli Němci a nebýt duchapřítomnosti jeptišek, které s námi cestovaly a v poslední chvíli je schovaly pod hábit, dopadlo by to s nimi bledě. Později se z toho stala veselá historka k vyprávění, nicméně tenkrát nebylo do smíchu ani nám, ani těm dvěma statečným ženám riskujícím život pro dva zcela neznámé lidi.

Mattiovi nás nepřijali nijak srdečně. Já jsem byla kost a kůže, Maria okamžitě chytla tyfus, který právě ve městě řádil.

Matka se pro nás snažila vyžebrat trochu jídla, ale ne vždy měla úspěch. Nosívala domů jednu bramboru, hrst rýže nebo černý chleba s tvrdou kůrkou a střídou tak syrovou, že se lepila na nůž. My děti jsme neopouštěly dům. Byly jsme na stráži, hlídaly jsme vydobyté pozice, aby nám Mattiovi nemohli náhle přibouchnout dveře před nosem. Z chlebového těsta jsme si hnětly panáčky, dávaly je sušit na okenní parapet a ráno je hladově zhltly.

Jednou večer Romilda zahlédla oknem ženu s kočárkem a nákupní taškou. Vsadila na mateřský cit, vyběhla za ní a ukazujíc na naše vyhublé obličejíky, prosila o kousek chleba. Žena se slitovala a podělila se s námi o svůj příděl.

8. září se z Němců náhle stali okupanti. Větřili porážku a vybíjeli si na nás zlost tím nejkrutějším způsobem. Město se rázem ocitlo v ocelových kleštích. Tehdy Neapolci, vyčerpaní hladem, nemocemi i bombami, procitli z letargie. Vzpomínám, jak Němci zatkli jednoho mladého námořníka jen proto, že na zprávu o příměří, potažmo o blížícím se míru, reagoval s „nepatřičnou veselostí“. Zastřelili ho na schodech před univerzitou, přihlížející byli donuceni katům zatleskat.

Město se začalo bouřit, protiněmecká nálada zaplavovala domy i celé městské čtvrti. Nacisté povolali muže mezi osmnácti a pětatřiceti lety na nucené práce, ale ze třiceti tisíc se jich přihlásilo pouhých sto padesát. Nastala otevřená vzpoura. Do bojů se zapojily i děti z ulice, z nichž se nakonec stali hrdinové celého povstání. Po čtyřech dnech začali Němci vyjednávat a nakonec se stáhli z boje. 1. října 1943 vstoupila do města spojenecká vojska v čele s generálem Clarkem.

První voják, kterého jsem viděla, měl sukni: patřil ke skotským jednotkám. Když projížděly městem, děti si na ně se smíchem ukazovaly. Američané začali okamžitě rozdávat bonbóny, sušenky a žvýkačky. Jeden voják mi nabídl čokoládu, ale já jsem nevěděla, co to je, a tak jsem se neodvážila ochutnat. Domů jsem pak přinesla plechovku rozpustné kávy. Ani mamá Luisu hned nenapadlo, že stačí jen přidat horkou vodu a vznikne nápoj, jehož vůni jsme už málem zapomněli.

Lonely pine

Domů do Pozzuoli jsme se vrátili pěšky, nemocnou Mariu nesl strýček Mario na zádech. Náš dům byl zničený, ale díkybohu stál. Bylo načase začít znova. Okna jsme vyspravili kartonem a opět jsme se zařadili do fronty na černém trhu. K hladu a žízni se přidaly vši. Trápily nás celé měsíce a platil na ně až geniální americký vynález DDT. Když vši zmizely nadobro, připustila jsem si, že už je válka skutečně za námi.

Spojenci začali rozdávat opravdové jídlo, dokonce i bílý chléb – pro nás naprostý luxus – a zemědělci se pomalu vraceli na svá pole. Byla neskutečná zima. Mezitím se k nám nastěhoval ještě jeden bratránek, takže v malé kuchyni, nejteplejší místnosti v domě, se nás tlačilo devět. V kuchyni bylo bezpečí, ale svět venku stále ještě naháněl strach.

V průjezdu našeho domu se usadil oddíl marockých vojáků vedený francouzským důstojníkem. Chovali se, jako by jim to tam patřilo, a od rána do večera flámovali. Pokud nás jejich přítomnost měla uklidnit, nestalo se tak. Občas nám v noci bušili na dveře, což nás budilo a také dost děsilo. Když jsem o pár let později natáčela Horalku, opět jsem si na ně vzpomněla, takže jisté scény jsem zahrála opravdu věrohodně. Ráno cestou do školy jsem u vchodu nacházela spoustu prezervativů. Samozřejmě jsem netušila, k čemu slouží, a tak jsem si jednou jeden vzala v domnění, že je to míček. Stejně jako v den prvního přijímání jsem nadšeně běžela za mamá Luisou, abych jí ten poklad ukázala. A stejně jako tenkrát jsem se nehorázně spletla. Se slovy: „Už žádné balónky“ mi babička dala „zaracha“ a šla si promluvit s francouzským důstojníkem, který si od té doby své vojáky hlídal o něco lépe.

Matka začala hrát v jedné trattorii naproti domu. Často s sebou brávala i mou sestru, která se již zcela uzdravila a uprostřed blankytně modrých zdí zpívala italskou verzi písně Lonely Pine. Maria byla ještě holčička, ale působila dojmem ostřílené umělkyně. Pozorovala jsem ji se směsicí obdivu a studu. Američtí vojáci nešetřili nadšením: opět se cítili jako doma, a tak se zrodil nápad zřídit něco na způsob domácí kavárničky a pořádat pro ně v našem obývacím, „parádním“ pokoji pravidelné nedělní dýchánky s hudbou. Mamá Luisa vyráběla domácí brandy z griotky a pašovaného alkoholu, mamička hrála na klavír, vojáci si pobrukovali písně Franka Sinatry a Elly Fitzgeraldové, já jsem dolévala sklenice a učila se tančit boogie-woogie.

Jeden důstojník si všiml mé jizvy na bradě a vzal mě k vojenskému lékaři, který mi ji jako zázrakem odstranil. Aby toho nebylo málo, poslal nás domů džípem naloženým proviantem. Byly v něm dokonce i stortarielli, krátké těstoviny z bílé mouky. Připadala jsem si jako ve snu.

V té době mě mamička učila hrát na klavír. Moc mě to bavilo, ale musela jsem přestat, poněvadž pokaždé, když jsem spletla prstoklad, přiletěla taková facka, až mě rozbolela hlava. A tak jsem si začala chodit lízat rány do biografu.

Konec války přinesl do italských kin záplavu amerických filmů, ale já se dívala jen na Krev a písek. Až do „zblbnutí“. Pochopitelně jsem se zamilovala do Tyroneho Powera a okouzleně jsem obdivovala měděný lesk vlasů Rity Hayworthové. Pak přišlo období Souboje na slunci, který mě uchvátil skoro stejně silně. Ve tmě sálu jsem pozorovala nyvé pohledy Jennifer Jonesové a Gregoryho Pecka a snila o tom, že budu jednou jako oni. Nelákal mě ani tak život filmové hvězdy, jako schopnost a umění vyjádřit své pocity.

Učení mě bavilo, ačkoli v posledním ročníku můj zájem dosti opadl, a tak se na vysvědčení objevily dost špatné známky. S domácími úkoly jsem čekala na tetičku Doru, vzdělance naší rodiny. Ale chodila z práce tak utahaná, že nad překlady z latiny a cvičeními na slovesa občas usínala. „Vstávej, teti, vzbuď se,“ šeptala jsem provinile.

Ve škole si mě oblíbila chemikářka a také naše učitelka francouzštiny. Vždy jsem byla nadaná na jazyky, což mi pak výrazně pomohlo v kariéře. O tom, co budu dělat po škole, jsem zatím nepřemýšlela, ale pokud si dobře vzpomínám, otec ze mě chtěl mít učitelku.

Když jsem pak po mnoha letech našla v Pozzuoli deníček z té doby, ohromeně jsem v něm četla: „Ze Sofie Scicoloneové se stane herečka.“ Již tehdy jsem nějakým šestým smyslem vytušila, kam nasměruji své kroky. A přesto, když jsme s Mariou hrávaly domácí představení, na něž nám mamá Luisa, rozená švadlena, pomáhala stříhat a šít kostýmy z papíru, stála jsem stydlivě v koutě a jen pozorovala, jak se má sestra bez zábran předvádí a baví všechny příbuzné.

Pak ovšem nastaly změny. Rostla jsem, ošklivé káčátko se měnilo v labuť. Především ve mně dozrávala touha, takřka fyzická potřeba dát průchod emocím, přetvořit je ve slova a gesta, vyjádřit všechny pocity a zážitky, které se ve mně nashromáždily, a já nevěděla, co si s nimi počít. Toužila jsem se po hlavě vrhnout do toho přívalu citů a vůbec mi nevadilo, že neumím plavat.

2 Hodná čarodějnice, která 6. ledna (svátek Epifanie, Zjevení Páně) v Itálii nosí dětem drobné dárky. (Pozn. překl.)

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Prolog

I

Párátko

MÁMA-MAMIČKA A MAMÁ-BABIČKA

Co jí dáme do vínku…

Noci v tunelu

Lonely pine

II

Továrna na sny

III

Ideální muž

IV

Kdo je ta maličká?

V

Mambo

VI

Růže od Caryho

VII

Matka zralá na Oscara

VIII

Sladký život

IX

Manželství

X

Hvězdy

XI

Příjezdy a odjezdy

XII

Sedmnáct dní

XIII

Úsměv Mony Lisy

XIV

Návrat domů

XV

Hlasy