Copyright © María Dueñas; Misorum, S. L., 2012

Translation © Simoneta Dembická, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2015

ISBN EPUB 978-80-7462-806-1

ISBN MOBI 978-80-7462-818-4

Pablu Dueñas Vinuesovi, mému bratrovi,

jako vyrovnání za to, co on ví, že mu dlužím.

Všem, kteří každý den s nadšením a vytrvalostí

zápolí ve třídách: mým kolegům, mým učitelům, mým přátelům.

Kapitola první

Někdy na vás život dopadne jako těžká a chladná olověná koule.

Přesně tak jsem se cítila, když jsem otevřela dveře pracovny. Tak důvěrně známé, tak útulné, tak mé. Předtím.

A přesto jsem na první pohled neměla důvod ke sklíčenosti. Všechno vypadalo tak, jak jsem to sama zanechala. Police plné knih, korková nástěnka se spoustou rozvrhů a vzkazů. Složky, kartotéky, plakáty inzerující staré výstavy, obálky adresované na mé jméno. Kalendář, stále otočený na stránce před dvěma měsíci, zamrzlý v červnu 1999. Všechno v místnosti, která pro mě po čtrnáct let představovala útočiště, pevnost, kde jsem rok za rokem přijímala houfy studentů, ztracených v pochybnostech, požadavcích a přáních, zůstalo netknuté. Zkrátka a dobře, všechno bylo stejné jako vždy. Jediné, co se změnilo, bylo to, co mě drželo pohromadě. V tom smyslu bylo všechno vzhůru nohama.

Od chvíle, kdy jsem vešla, uplynuly dvě nebo tři minuty. Snad i deset, ale možná ani jedna. V každém případě minula doba potřebná na to, abych dospěla k rozhodnutí. Konečně jsem začala jednat; jako první věc jsem vytočila telefonní číslo. Zdvořile mi odpověděla hlasová schránka. Váhala jsem, zda mám zavěsit nebo ne. Vyhrála druhá možnost.

„Rosalíe, tady je Blanca Pereová. Potřebuji tvou pomoc, musím odsud odjet. Nevím kam; je mi to fuk. Někam, kde nikoho neznám a kde nikdo nezná mě. Vím, že je teď naprosto nevhodná doba, těsně před začátkem školního roku, ale zavolej mi, prosím tě, jakmile budeš moct.“

Když jsem zanechala vzkaz, cítila jsem se o něco lépe, jako kdybych se zachránila před kousnutím zuřivého psa v tíživé noční můře. Věděla jsem, že na Rosalíi Martínovou se mohu spolehnout, na její porozumění a ochotu. Znaly jsme se od té doby, kdy jsme obě nastoupily na univerzitu, já jako mladá asistentka s hubenou smlouvou na dobu určitou, ona jako vedoucí nově vzniklého oddělení mezinárodních vztahů. Slovo přítelkyně by asi bylo přehnané, protože náš vztah se během let trochu rozvolnil, ale znala jsem Rosalíinu akceschopnost a byla jsem si jistá, že můj zoufalý výkřik nezapadne na dno jámy zapomnění.

Po telefonátu se mi podařilo sebrat síly, abych dokázala čelit povinnostem obvyklým pro začátek září. Elektronická pošta se na mě vyvalila jako voda z protržené přehrady. Ponořila jsem se do té záplavy; na některé zprávy jsem odpovídala, jiné jsem mazala, protože byly neaktuální nebo nezajímavé, dokud mě nevyrušilo zazvonění telefonu. Odpověděla jsem strohým haló.

„Prosím tě, co blázníš? Kam chceš touhle dobou jet? A proč na to tak spěcháš?“

Její vzrušený hlas ve mně okamžitě vyvolal zasuté vzpomínky na mnoho společně prožitých chvil. Nekonečné hodiny strávené před černobílým monitorem prehistorického počítače. Společné výjezdy na zahraniční univerzity s cílem domluvit vzájemnou spolupráci a výměnné pobyty. Dvoulůžkové pokoje v neosobních hotelech, ranní čekání na prázdných letištích. Čas naše cesty rozdělil a z kdysi blízkého vztahu postupně vyprchala většina energie. Ale ještě po ní zůstala stopa, pocit dřívějšího spiklenectví. Proto jsem jí bez zábran všechno povyprávěla. S drsnou upřímností a bez hodnocení. Bez nářků a přídavných jmen. Bez spletitých souvislostí.

Během několika minut věděla, co vědět měla. Že mě Alberto opustil. Že domnělá pevnost našeho manželského svazku se zhroutila během prvních letních dnů, že moje děti už žijí samostatně a já jsem strávila poslední dva měsíce úpornou snahou přizpůsobit se nové realitě, ale při nutnosti čelit začátku nového akademického roku jsem zjistila, že mi chybí energie, abych dokázala zvládnout všechno to, co ostatní roky: znovu se pustit do rutinních činností a povinností, jako by můj život neutrpěl řez tak čistý a přesný, jako když ostří nože ukrojí kus masa.

Při devadesáti kilogramech pragmatismu, které její tělo tvořily, Rosalía okamžitě pochopila situaci a bylo jí jasné, že to poslední, co bych teď potřebovala, je soucitné utěšování či neupřímné rady. Nepídila se proto po detailech ani mi nenabídla své měkké rámě, abych se na něm mohla vyplakat. Prostě mi předložila návrh, který – jak jsem tušila – zpočátku hraničil s krutostí.

„Obávám se, zlato, že to nebudeme mít snadné.“ Hovořila v množném čísle, protože celou věc okamžitě přijala za svou. „Lhůty k přihláškám do všech zajímavých projektů vypršely už před několika měsíci,“ dodala, „a další termíny konkurzů na dobrá stipendia přijdou až koncem roku. V každém případě mi dej trochu času, protože ještě nevím, jestli nám náhodou o prázdninách nepřišlo něco nového; občas se objeví nějaké nečekané nabídky na poslední chvíli. Počkej do konce pracovní doby, uvidím, jestli něco najdu. Pak ti dám vědět.“

Zbytek dopoledne jsem strávila bloumáním po univerzitě. Podepsala jsem nezbytné papíry, vrátila jsem knihy do knihovny, dala jsem si kávu. Ale nic mě nezaujalo natolik, abych vydržela trpělivě čekat na její zavolání. Neměla jsem stání, chyběla mi odvaha. Ve tři čtvrtě na dvě jsem zaklepala na pootevřené dveře její kanceláře. Uvnitř, baculatá, ale bez komplexů, s vlasy obarvenými na fialovo, pracovala Rosalía.

„Právě jsem ti chtěla volat,“ oznámila mi, ještě než jsem ji stačila pozdravit. Pak ukazováčkem jako hlavní pistole namířila na monitor a pustila se do výčtu novinek, které pro mě měla nachystané. „Našla jsem ti tři nabídky, které vůbec nejsou špatné. Dostali jsme je během prázdnin. Po pravdě řečeno, je to víc, než jsem čekala. Tři instituce a tři různé činnosti. Litva, Portugalsko a Spojené státy, konkrétně Kalifornie. Ani jedna možnost není žádné terno, a bacha, všude z tebe vyždímají, co se dá, a nijak zvlášť nepřispějí do tvého životopisu, ale lepší něco než nic, ne? S čím mám začít?“

Pokrčila jsem rameny a pevně jsem stiskla rty, abych zadržela letmý úsměv – první náznak radosti po příliš dlouhé době. Rosalía si mezitím nasadila brýle s mátově zelenými obroučkami, obrátila pohled zpět k monitoru a začetla se do jeho obsahu.

„Tak například Litva. Hledají odborníky na lingvistickou pedagogiku pro vytvoření nového vzdělávacího programu. Dva měsíce. Mají grant z Evropské unie a ta po nich požaduje mezinárodní pracovní skupinu. To je tvoje parketa, ne?“

Měla pravdu, to byla náplň mé práce. Aplikovaná lingvistika, didaktika cizích jazyků, návrhy studijních plánů. To byla cesta, po které jsem kráčela dvě desetiletí svého života. Ale než abych podlehla prvnímu zpěvu sirény, chtěla jsem vědět víc.

„A co to Portugalsko?“

„Universidade do Espírito Santo v Sintře. Soukromá, moderní, bohatá. Otevřeli doktorské studium v oboru didaktiky španělštiny jako cizího jazyka a hledají zkušené metodiky. Termín podání přihlášek končí v pátek, tedy dnes. Intenzivní dvanáctitýdenní kurz, hodin výuky jako máku. Neplatí špatně, takže si dovedu představit, že budou mít hromady přihlášek. Ale ty máš k dobru řadu let v oboru a s univerzitou Espírito Santo máme výborné vztahy, takže by nemělo být těžké se tam dostat.“

Tato nabídka mi připadala mnohem lákavější než Litva. Sintra se svými lesy a paláci, tak blízko Lisabonu a zároveň domovu. Rosalíin hlas mě vytrhl ze zasnění.

„A nakonec Kalifornie,“ pokračovala s pohledem upřeným na monitor. „Ta nabídka je poněkud vágní, ale pro každý případ se na to můžeme mrknout. Univerzita v Santa Cecilii, na sever od San Franciska. Zatím nemáme dostatečné informace, protože nabídka právě dorazila a já jsem ještě neměla čas vyžádat si podrobnosti. Vypadá to na stipendium financované soukromou nadací, ačkoli práce sama by probíhala na univerzitě. Finanční zajištění není nijak závratné, ale na přežití by to stačilo.“

„V čem ta práce spočívá?“

„Týká se nějaké pozůstalosti a třídění dokumentů. Hledají někoho španělské národnosti s doktorátem v jakémkoli humanitním oboru.“ Sundala si brýle a poznamenala: „Tento typ stipendia je určen pro osoby s nižší kvalifikací, než máš ty, takže při výběru kandidátů bys měla výhodu. A Kalifornie, holka, to je jedno velké pokušení, takže jestli chceš, můžu se pokusit zjistit víc.“

„Sintra,“ rozhodla jsem se bez ohledu na poslední nabídku. Dvanáct týdnů. Snad dost na to, aby se mi zahojily rány. Dostatečně daleko, abych se vysvobodila z pout dosavadního života, a přitom dost blízko, abych se mohla kdykoli vrátit, kdyby se situace nečekaně změnila a všechno se vrátilo do starých kolejí. „Sintra, jednoznačně,“ uzavřela jsem kategoricky.

O půl hodiny později, když jsme odeslaly elektronickou přihlášku, jsem vyšla z Rosalíiny kanceláře. Odnášela jsem si tisíc detailů v mysli, hrst papírů v ruce a pocit, že se možná štěstí konečně rozhodlo naklonit na mou stranu.

Zbytek dne proběhl jako ve snu. Bez velké chuti jsem snědla vegetariánský sendvič ve fakultní kavárně, jen napůl soustředěná jsem celé odpoledne pokračovala v práci a v sedm hodin večer jsem se bez velkého nadšení zúčastnila prezentace nové knihy jednoho kolegy z katedry prehistorie. Pokusila jsem se zmizet hned po skončení oficiální části programu, ale pár kolegů se mě rozhodlo vytáhnout na pivo a já jsem neměla sílu jim vzdorovat. Když jsem konečně dorazila domů, bylo už skoro deset. Ještě potmě, než jsem rozsvítila, jsem uviděla, jak na mě z rohu obývacího pokoje naléhavě mrká záznamník. V té chvíli jsem si uvědomila, že jsem si na začátku prezentace vypnula mobil, a pak jsem ho zapomněla znovu zapnout.

První zpráva byla od Pabla, mého mladšího syna. Byl jako vždy okouzlující, ale mluvil trochu zmateně a rozvláčně; kvůli hlučné hudbě a smíchu v pozadí mě stálo velkou námahu vůbec rozumět jeho překotným slovům.

„Mami, to jsem já, kde seš? Volal jsem ti na mobil snad tisíckrát. Chtěl jsem ti říct... chtěl jsem říct, že... prostě, že se ani tento týden ještě nevrátím, zůstanu u moře, a jestli... jestli... hele, já ti ještě zavolám, jo?“

Pablo, zašeptala jsem a očima jsem hledala jeho portrét na poličkách v knihovně. Byl tam, snad na deseti fotografiích. Na některých sám, ale většinou se svým bratrem, s kterým jsou si tolik podobní. Věčně rozesmátí, s černými prameny padajícími do očí. Chaotické záběry z jejich dvaceti dvou a dvaceti tří let života. Jako indiáni, piráti a Flintstoneovi ve školních představeních, jak sfoukávají stále početnější svíčky na dortech. Letní tábory, vánoční besídky. Výjevy vytištěné na fotografickém papíru Kodak, útržky vzpomínek soudržné rodiny, která už jako taková neexistuje.

S představou Pabla stále ještě tančící v mysli jsem znovu stiskla tlačítko záznamníku, abych si vyslechla další zprávu.

„Haló... Blanko, tady je Alberto. Nebereš mobil, nevím jestli jsi doma. Hmmm... volám ti, protože musím... hmm... musím ti říct, že... tedy... No nic, raději ti to řeknu, až tě seženu. Zavolám ti později. Ahoj, měj se.“

Hlas mého manžela mě zneklidnil. Pardon, mého exmanžela. Neměla jsem tušení, co mi chtěl říct, ale podle jeho pochmurného tónu jsem nečekala žádné příjemné zprávy. Jako vždy mě okamžitě napadlo, že se něco stalo jednomu z mých synů. Z předchozí zprávy jsem věděla, že Pablo je v pořádku, proto jsem rychle vytáhla z kabelky mobil, zapnula ho a zavolala Davidovi.

„Jsi v pořádku?“ zjišťovala jsem netrpělivě, sotva jsem uslyšela jeho hlas.

„Jasně že jsem v pořádku. A jak se máš ty?“

Zněl napjatě. Možná to byl jen falešný dojem kvůli vzdálenosti. Ale možná ne.

„Já se mám dobře, více méně... Volal mi táta a...“

„Já už to vím,“ přerušil mě. „Taky mi právě volal. Jak to bereš?“

„Jak beru co?“

„To s tím dítětem.“

„Jakým dítětem?“

„Co čeká s Evou.“

Přestala jsem myslet, vnímat, vidět. Znecitlivělá jako mramorové mauzoleum nebo obrubník chodníku jsem zůstala viset ve vzduchoprázdnu po dobu, kterou jsem nebyla schopná změřit. Když jsem zase přišla k sobě, uslyšela jsem Davidův hlas, jak křičí z telefonu, který mi spadl do klína.

„Jsem tady,“ odpověděla jsem konečně. Nedala jsem mu čas dál se vyptávat a ukončila jsem hovor: „Všechno je v pořádku, pak ti zavolám.“

Seděla jsem nehybně na pohovce, zírala do prázdna a snažila jsem se zpracovat informaci, že můj manžel bude mít dítě se ženou, kvůli které mě před dvěma měsíci opustil. Třetí Albertovo dítě: to třetí dítě, které se mnou přes mé soustavné naléhání nechtěl mít. Dítě, které se narodí z jiného lůna než mého a v jiném domě než tom našem.

Cítila jsem, jak mi z žaludku nezadržitelně stoupá nutkání na zvracení jako projev odporu a zoufalství. Vrávoravě jsem spěchala na záchod, vrážela jsem do zdí a dveří, a jen tak tak jsem to stihla. Sklonila jsem se nad mísu a vkleče na podlaze jsem zvracela.

Zůstala jsem tam ještě dlouho potom, s čelem opřeným o chladivé dlaždičky jsem se snažila najít pevný bod uprostřed chaosu. Když jsem konečně vstala, umyla jsem si ruce. Pomalu a důkladně, nechala jsem vodu a mýdlovou pěnu proudit mezi prsty. Potom jsem si vyčistila zuby, pečlivě, aby i mozek získal čas pracovat beze spěchu. Nakonec jsem se vrátila do obývacího pokoje. Se svěžím dechem a čistýma rukama, s prázdným žaludkem, uspořádanými myšlenkami a vyprahlým srdcem. Hledala jsem mobil a našla jsem ho na koberci. Vyťukala jsem číslo, ale nikdo to nezvedal. Ještě jednou jsem nechala vzkaz na záznamníku.

„To jsem zase já, Blanca. Změna plánu. Musím odjet mnohem dál a na delší dobu. Okamžitě. Zjisti mi, prosím tě, co můžeš, o tom stipendiu v Kalifornii.“

O devět dnů později jsem přistála na letišti v San Francisku.

Kapitola druhá

Náhlé ticho po hlučném bušení kladiv mě vrátilo do reality. Podívala jsem se na hodinky. Poledne. Teprve tehdy jsem si uvědomila, kolik hodin už se prohrabuji papíry, bez nejmenšího tušení, co s nimi mám k čertu dělat. Namáhavě jsem se zvedla z podlahy a cítila jsem, jak mám ztuhlé klouby. Oprášila jsem si dlaně a stoupla jsem si na špičky, abych vykoukla ven úzkým okénkem u stropu. Viděla jsem omezený výsek momentálně ztichlého staveniště a pracovní boty hrstky dělníků, kteří svačili mezi hromadami dřevěných fošen. Sevřel se mi žaludek: byla to směs slabosti, zmatku a hladu.

Do Kalifornie jsem dorazila předchozí večer po nekonečných hodinách letu a třech přestupech. Když jsem si vyzvedla zavazadla a trochu se zorientovala, našla jsem své jméno na malé papírové ceduli. Bylo napsané tlustým modrým fixem a držela ho statná žena neurčitého věku s nepřítomným pohledem. Mohlo jí být tak třicet sedm, čtyřicet, možná něco po čtyřicítce. Na sobě měla šaty krémové barvy a rovné vlasy měla zastřižené na úrovni čelisti. Přistoupila jsem k ní, ale ani když jsem stála přímo před ní, nezdálo se, že by si uvědomovala mou přítomnost.

„Jsem Blanca Pereová, myslím, že mě hledáte.“

Mýlila jsem se, nehledala mě. Ani mě, ani nikoho jiného. Jen tam tak nepřítomně stála, oproštěná od pohyblivé masy, vzdálená rušnému hemžení letištního terminálu.

„Jsem Blanca Pereová,“ zopakovala jsem. „Profesorka Blanca Pereová ze Španělska.“

Konečně zareagovala: pevně stiskla víčka a doširoka otevřela oči, jako by se právě předčasně vrátila z astrální cesty. Popadla mou ruku a hrubě mi s ní potřásla; potom beze slova vykročila a vůbec na mě nečekala, zatímco já jsem se snažila zvládnout dva kufry, velkou tašku a notebook, který jsem měla pověšený přes rameno.

Na parkovišti nás čekal bílý terénní automobil, zaparkovaný napříč, takže bezostyšně zabíral dvě místa. Jesus loves you, hlásala samolepka na zadním skle. Prudce jsme vystartovaly, v příkrém protikladu ke stoické povaze řidičky, a ponořily jsme se do vlahé noci Sanfranciského zálivu. Náš cíl: Santa Cecilia.

Řídila soustředěně, nalepená na volant. Cestou jsme sotva promluvily, na mé otázky odpovídala jednoslabičně a co nejstručněji. Přesto jsem z ní některé informace vytáhla. Například že se jmenuje Fanny Sternová. Že pracuje pro univerzitu a jejím bezprostředním úkolem je dopravit mě do bytu, který spolu s nepříliš štědrým platem tvořil součást stipendia, jež mi nakonec bylo uděleno. O svých pracovních povinnostech jsem stále nic bližšího nevěděla: překotný odjezd mi nedovolil v klidu si zjistit podrobnější informace. Ale příliš mě to netrápilo, však na to bude dost času. V každém případě jsem tušila, že to nebude nijak podnětná ani intelektuálně náročná práce, ale momentálně mi stačilo, že se mi díky ní podařilo uniknout z dosavadního života tak rychle, jako když duše prchá před ďáblem.

Navzdory naprostému nedostatku spánku mě budík v sedm hodin ráno překvapivě zastihl docela svěží a s jasnou myslí. Vstala jsem a okamžitě jsem se vrhla do sprchy, abych nedala příležitost svému čerstvému rannímu vědomí ohlédnout se zpět na temnou cestu předchozích dnů. V slunečním světle jsem si potvrdila to, co jsem tušila už v noci: byt určený pro hostující profesory sice nebyl nijak výjimečný, ale představoval přijatelné ubytování. Malý obývací pokoj s kuchyňským koutem. Ložnice a strohá koupelna. Holé zdi, několik kusů neutrálního nábytku. Anonymní, ale slušný příbytek. Obyvatelný. Uspokojivý.

Kráčela jsem ulicemi, hledala jsem nějaké místo, kde bych se mohla nasnídat, a přitom jsem v rytmu chůze vstřebávala vše, co Santa Cecilia nabízela mým očím. V bytě jsem našla složku s mým jménem, obsahující vše nezbytné pro základní orientaci: mapu, informační brožurku a čistý sešit se znakem univerzity. Nic víc, proč taky?

Z kalifornské scenerie, jak si ji představujeme díky televizním seriálům a kolektivnímu povědomí, jsem nenašla ani stopy. Žádné pláže, štíhlé palmy ani paláce s deseti koupelnami. Hyperprosperující Kalifornii, ráj technologií, nonkonformismu a showbyznysu bych musela hledat jinde.

Nakonec jsem se posadila na zahrádku už tak časně ráno otevřené kavárny. Měla jsem hlad jako vlk, a zatímco jsem hltala borůvkový muffin a zapíjela ho slabou vodovou kávou, pozorně jsem si prohlížela okolí. Velké náměstí plné stromů, lemované zrestaurovanými budovami, které vypadaly jako z nepálených cihel a vyzařovaly nostalgickou atmosféru někde na pomezí amerického jihu a Mexika, se stopou něčeho vzdáleně španělského. Budova First National Bank, obchůdek se suvenýry, nevyhnutelná Post Office a lékárna CVS stály v jedné řadě v horní části.

Mým dalším cílem byla Guevara Hall. Tam najdu katedru moderních jazyků, hnízdo, které by mi – ať už v dobrém nebo zlém – mělo poskytnout útočiště na blíže neurčený počet následujících měsíců. Zda se pro mě stanou účinným balzámem, anebo pouze rychlou náplastí na má zranění, to se ještě uvidí. Ale nechtěla jsem se zase ponořit do temných stínů, musela jsem si udržet bdělou pozornost, abych se neztratila v parku plném spletitých cestiček, po nichž se přemísťovaly spousty studentů, pěšky nebo na kole, do svých učeben.

První osobou, kterou jsem uvnitř spatřila, byla Fanny. Hluk kopírky, u níž pracovala, ztlumil zvuk mých kroků, a tak jsem bez povšimnutí přistoupila až k ní. Teprve tehdy zvedla oči a opět mě několik vteřin pozorovala s bezvýrazným obličejem; potom natáhla pravou ruku s přesností robota a ukázala na otevřené dveře jedné pracovny. Někdo vás očekává, oznámila mi. Vzápětí odkráčela se stejnou lhostejností, s jakou přede mnou předchozího večera procházela letištní halou.

Vrhla jsem letmý pohled na štítek na dveřích. Rebecca Cullenová. Jméno, kterým končily téměř všechny příchozí e-maily z posledních dnů před mým odjezdem, se mělo konečně spojit s konkrétní osobou. Její kancelář zaplňovaly kartotéky a úřední spisy společně s pestrobarevnými obrazy, rodinnými fotografiemi a kyticí bílých kosatců. Pozdravila mě srdečným stiskem ruky. Vřelost vyzařovala z doteku její kůže i z pohledu světlých očí, které jí rozjasňovaly tvář, jíž ani vrásky neubíraly na kráse. Prameny stříbřitých vlasů jí spadaly do čela. Hádala jsem jí asi sedmdesát a připadala mi jako jedna z těch nepostradatelných sekretářek, které ve srovnání se svými nadřízenými pobírají jen třetinový plat, ale jsou přinejmenším o dvě třetiny výkonnější.

„Blanko, konečně vás poznávám... Bylo to obrovské překvapení, když jsme se dozvěděli, že budeme mít tento semestr hostující profesorku, máme z toho velkou radost...“

Ke své velké úlevě jsem jí rozuměla bez problémů. Anglicky jsem se naučila v mládí během pobytů ve Velké Británii a díky dlouhým letům studia a častým kontaktům s britskými univerzitami. Nicméně moje zkušenost s americkou angličtinou byla jen sporadická: několik kongresů, rodinný výlet do New Yorku na oslavu Pablova přijetí na vysokou školu, krátký pobyt v Marylandu. Proto mě povzbudilo zjištění, že na Západním pobřeží dokážu přežít bez větších jazykových problémů.

„Mám pocit, že jsem ti už v jednom z posledních mailů psala, že doktor Zárate bude tento týden na kongresu ve Filadelfii, takže to budu já, kdo tě seznámí s tvou prací.“

Za nepřítomnosti Luise Zárateho, vedoucího katedry, mi Rebecca Cullenová v hrubých rysech objasnila, co už jsem o své práci více méně věděla: že se jedná o úkol financovaný nedávno založenou soukromou společností, Nadací pro výzkum rukopisů (NAVYRUK), a spočívá v katalogizaci písemné pozůstalosti bývalého člena katedry, který zesnul před několika desetiletími.

„Jmenoval se Andrés Fontana, a jak už víš, byl to Španěl. Žil v Santa Cecilii až do své smrti v roce 1969. Byl velice oblíbený, ale znáš to: protože tady neměl rodinu, nikdo si jeho věci nevyžádal. Pořád se čekalo, až někdo konečně rozhodne, co se s nimi má udělat, a nakonec všechny zůstaly uloženy ve sklepě.“

„Nikdo si odtud nic neodnesl?“

„Nic, dokud se ta nová nadace, NAVYRUK, nakonec nerozhodla udělit na realizaci tohoto úkolu stipendium. Pokud mám být upřímná,“ dodala spikleneckým tónem, „myslím, že je to ostuda, že to trvalo celých třicet let, ale víš, jak to chodí: každý má pořád moc práce, profesoři přicházejí a odcházejí, a z lidí, kteří svého času Andrése Fontanu znali a vážili si ho, už nezbyl téměř nikdo, až na pár veteránů, jako jsem já.“

Snažila jsem se, aby na mně nepoznala, co si o tom myslím: že pokud ten emigrant tak málo zajímal své vlastní kolegy, až upadl v zapomnění, mě bude určitě zajímat ještě méně.

„A teď, pokud chceš,“ vrátila se k praktickým záležitostem, „ti nejdřív ukážu tvou pracovnu a potom sklad, kde je všechen ten materiál uložený. Musíš nám prominout, ale oznámení o tvém příjezdu přišlo tak nečekaně, že jsme neměli možnost najít ti nějaké lepší pracovní místo.“

Ani mě nenapadlo jí vysvětlovat, jaký byl pravý důvod mého uspěchaného příjezdu či proč jsem se tak zoufale upnula na skromné stipendium, na hony vzdálené oblasti mého zájmu. Abych zamaskovala rozpaky, předstírala jsem, že hledám v kabelce papírové kapesníčky, a čekala jsem, až Rebecca Cullenová změní téma, přejde k další záležitosti a nebude dál pátrat, proč se španělská univerzitní profesorka s více než slušnou profesní kariérou, skvělým životopisem, dobrým platem, rodinou a kontakty, z ničeho nic rozhodne sbalit si kufry a do čtyř dnů se přestěhuje na druhý konec světa, jako by utíkala před morem.

Ukázalo se, že moje nová pracovna je na odlehlém místě a docela malá, bez jakýchkoli vymožeností a s jediným oknem – úzkým, postranním a nepříliš čistým – s výhledem do kampusu. Skrovné zařízení sestávalo z psacího stolu se stařičkým počítačem a z těžkého telefonního aparátu, trůnícího na dvou tlustých, neaktuálních telefonních seznamech. Stopy jiných dob a jiných rukou, postradatelné a zchátralé přebytky, které už nikdo nechtěl. Budeme si dobře rozumět, pomyslela jsem si. Konec konců, pokud jde o odepsané položky, byla jsem na tom podobně.

„Je taky důležité, abys věděla, kde najdeš Fanny Sternovou, má za úkol pomáhat ti se vším, co budeš potřebovat,“ řekla Rebecca, když mi dávala přednost na rohu, za kterým se nacházelo Fannyino pracoviště.

Když jsem tam nakoukla, zaplavily mě rozporuplné pocity: něha a zároveň opovržení. Ani kousíček zdi nezůstal nevyužitý; všechny byly polepené plakáty, kalendáři a celý prostor překypoval nejrůznějšími osobními předměty. Západy slunce mezi zasněženými vrcholky hor se střídaly s nasládlými optimistickými hesly typu: „Ty to dokážeš, nevzdávej to. Po bouřce vyjde slunce. Vždy se najde pomocná ruka.“ Uprostřed toho všeho stála blažená a duchem nepřítomná Fanny a pořádala tabulku bílé čokolády s lačností pětiletého dítěte. Až na to, že jí bylo osmkrát víc.

Než stačila polknout a pozdravit nás, Rebecca k ní přistoupila, objala ji kolem ramen a láskyplně ji stiskla.

„Fanny, už znáš doktorku Pereovou, naši hostující profesorku, a víš, kde má pracovnu, viď? Pamatuj si, že jí musíš vyhovět ve všem, o co tě požádá, dobře?“

„Ano, paní Cullenová,“ odpověděla s plnými ústy. Aby zdůraznila dobrou vůli, několikrát energicky přikývla.

„Víš, Blanko, Fanny je velmi ochotná a pracovitá. Její matka taky pracovala několik desítek let na naší katedře.“ Rebecca hovořila pomalu, jako by pečlivě vážila slova. „Darla Sternová dlouhou dobu zastávala stejnou funkci jako teď já. Jak se má maminka, Fanny?“ obrátila se zpět k ní.

„Maminka se má výborně, paní Cullenová, děkuju,“ odpověděla a opět přikývla.

„Pozdravuj ji ode mě. A teď půjdeme, musím ukázat doktorce Pereové sklad,“ uzavřela.

Když jsme odcházely, zakousla se Fanny znovu do čokolády, obklopená svými posvátnými obrázky a snad i nějakým tím čertíkem schovaným v šuplíku.

„Než před několika lety odešla z kanceláře děkana do důchodu, postarala se její matka o to, aby nám tady Fanny zůstala jako dědictví,“ vysvětlovala Rebecca bez zjevné ironie. „Nepověřujeme ji žádnými důležitými úkoly, protože její schopnosti, jak jsi viděla, jsou poněkud omezené. Ale má jasně stanovené povinnosti, které zvládá poměrně dobře: třídí poštu, dělá fotokopie, zařazuje písemnosti a vyřizuje vzkazy. Je jako velké dítě, ale tvoří nezbytnou součást oddělení. Můžeš se na ni obrátit, kdykoli budeš něco potřebovat.“

Labyrint chodeb a schodišť nás zavedl do odlehlého kouta suterénu. Rebecca, která šla přede mnou, se pohybovala se samozřejmostí člověka, který desítky let prochází stejnými chodbami. Já, v závěsu za ní, jsem se marně snažila uložit si do paměti všechny odbočky a rohy s obavou, že se ještě mnohokrát ztratím, než si tu spletitou cestu zapamatuji. Za chůze mě seznamovala s některými údaji o univerzitě. Něco přes čtrnáct tisíc studentů, řekla, téměř všichni pocházejí odjinud než ze samotné Santa Cecilie. Původně to byla college, která se postupně proměňovala, až získala status malé univerzity s dobrým renomé; instituce, která je největším místním zaměstnavatelem a přináší do rozpočtu obce nejvíce peněz.

Dorazily jsme do úzké chodby lemované řadou kovových dveří.

„Toto je, milá Blanko, tvůj sklad,“ oznámila mi, zatímco otáčela klíčem v zámku. Když se jí podařilo – nikoli bez námahy – dveře otevřít, zmáčkla několik vypínačů a u stropu se s váhavým blikáním rozsvítily fluorescenční zářivky.

Před námi se táhla dlouhá úzká místnost, podobná vagonu. Podél holých betonových zdí stály kovové police sloužící jako depozitář odložených a zapomenutých věcí. Dvěma horizontálními okny umístěnými ve značné výšce dovnitř pronikalo denní světlo a hluk z blízkého staveniště. Na první pohled to vypadalo, že se jedná o obdélníkový prostor, ale když jsme vešly dovnitř, Rebecca mi ukázala, že jeho zdánlivý vzhled i velikost jsou mylné. Na konci sklad zahýbal doleva a pokračoval další místností, takže jeho půdorys měl tvar písmene L.

„Et voilà,“ zvolala a stiskla další vypínač. „Pozůstalost profesora Fontany.“

Zaplavil mě tak hluboký pocit sklíčenosti, že jsem ji málem poprosila, ať mě tam nenechává, ale vezme mě s sebou a usadí mě někde v koutě své pohostinné a přívětivé kanceláře, kde mi její klidná přítomnost pomůže zmírnit úzkost.

Jako by mi četla myšlenky, pokusila se dodat mi odvahy trochou optimismu.

„Působivé, že? Ale určitě si na to za pár dnů zvykneš, uvidíš...“

Nikdy by mě nenapadlo, že uspořádání zaprášené pozůstalosti mrtvého profesora se může stát záchranným kruhem, jehož se budu pevně držet uprostřed bouře. V touze utéct od domácích démonů jsem si představovala, že radikální změna práce a prostředí bude na mé rozbouřené city fungovat jako balzám. Ale když jsem uviděla tu chaotickou hromadu krabic a pořadačů, složek poházených po zemi a papírů bez ladu a skladu nakupených u zdí, pochopila jsem, že jsem se spletla.

Přesto nebylo cesty zpět. Bylo příliš pozdě, příliš mnoho spálených mostů. A tak jsem tam po Rebečině odchodu stála, zavřená ve sklepě v zapadlém městečku na nejvzdálenějším pobřeží cizí země, zatímco tisíce kilometrů daleko mí synové sami vstupovali do první etapy života v dospělosti, a ten, který byl až dosud mým manželem, se chystal znovu prožít vášnivé dobrodružství otcovství s blonďatou advokátkou o patnáct let mladší než já.

Opřela jsem se o zeď a schovala jsem tvář do dlaní. Připadalo mi, že se všechno hroutí, a mně nezbývaly síly, abych to zadržela. Nic se nezlepšovalo, nedostavil se žádný pokrok. Dokonce ani nesmírná vzdálenost mi nedokázala přinést trochu optimismu; všechno projevovalo zarputilou tendenci obracet se proti mně. Ačkoli jsem si slíbila, že budu všechno statečně snášet a nevzdám se, pocítila jsem v ústech hořkoslanou chuť slz, předcházející pláči.

Nicméně ovládla jsem se. Dokázala jsem se uklidnit a zastavit tak hrozbu, že se sesypu. Pouhý krok před pádem do propasti mě nějaký mechanismus nezávislý na mé vůli přinutil provést skok v čase a v okamžiku, kdy se zhroucení zdálo nevyhnutelné, mě paměť přenesla do vzdálené minulosti.

Byla jsem to já, se stejnými kaštanovými vlasy po ramena, ve stejném těle, jen lehčím o několik kilogramů a mladším o víc než dvacet let, a čelila jsem nepřízni osudu, který mě přes svou tvrdost nedokázal srazit na kolena. Odřel mě a zranil, ale neporazil. Úspěšné univerzitní studium přerušené ve čtvrtém ročníku kvůli neplánovanému těhotenství, netolerantní rodiče, kteří nedokázali tu zprávu přijmout, smutná svatba z nutnosti. Nezralý doktorand jako manžel, studený sklepní byt jako domov. Slaboučké miminko, které neustále naříkalo, a přede mnou všechna nejistota světa. Čas chlebů se sardinkami, levných cigaret a vody z kohoutku. Špatně placené soukromé hodiny a překlady u kuchyňského stolu, dochucené spíš představivostí než precizností. Dny beze spánku a ve spěchu, v nedostatku, neklidu a pocitu vykořeněnosti. Neměla jsem dokonce ani bankovní účet: co se týče příjmů, mohla jsem se spolehnout jen na vlastní síly, které mi dodávalo mých dvacet jedna let, právě narozený syn a blízkost toho, o kom jsem si myslela, že bude navždy mužem mého života.

Ale nakonec se všechno změnilo. Teď jsem byla sama a už jsem nemusela těžce dřít, abych uživila to hubeňoučké a plačtivé dítě, ani jeho bratra, který přišel na svět sotva o rok a půl později. Už jsem nemusela bojovat, aby naše mladé a předčasně uzavřené manželství fungovalo, abych pomohla svému manželovi v kariéře, abych dokončila vlastní studium bděním nad vypůjčenými poznámkami s přenosnými kamínky u nohou. Abych mohla zaplatit za hlídání, školku, krupičnou kaši a Renault 5 z třetí ruky, abychom se mohli přestěhovat do pronajatého bytu s ústředním topením a dvěma balkony. Abych dokázala světu, že nemám zpackaný život. To všechno byla minulost, v této nové kapitole jsem zůstala sama.

Když se živé vzpomínky rozplynuly, stáhla jsem ruce z obličeje, a zatímco mé oči opět přivykaly studenému a ošklivému neonovému světlu, vyhrnula jsem si rukávy až po lokty.

„Už spadly i vyšší věže,“ zamumlala jsem si pro sebe.

Neměla jsem představu, kde mám s tříděním katastrofálního odkazu profesora Andrése Fontany začít, ale pustila jsem se do práce energicky a s odhodláním, jako by na splnění toho úkolu záležel celý můj život.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Kapitola první

Kapitola druhá