Nové příhody černé čarodějnice

Ukážka  z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Napsala Milena Durková

Ilustrovala Veronika Miklasová

Příhody černé čarodějnice – e-kniha

Copyright © Fragment, 2013

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Janičce

JE TO NA DRAKA

Kapitolka první

Jak spočítat dračí hlavy

Černá čarodějnice, známá nešika, byla doma a měla plné ruce práce.

Myslela si, že spočítá šest zelených dráčat, jestli jsou všechna. Jenže to se pěkně přepočítala.

„Kdo to mohl vědět,“ durdila se, „že počítat na víc než pěti prstech je taková dřina!“

Bezradně koukala na svých deset nešikovných prstů a také na to hemžení. Ať se snažila sebevíc, pořád někdo chyběl nebo naopak přebýval.

A ještě k tomu dračí děti poskakovaly sem tam jako žáby skokani a vypadaly všechny na šupinku stejně, neboť se jednalo o dračí šesterčata.

„Spočítej nám hlavy,“ pošklebovala se dráčata bezradné čarodějnici, „to máš raz dva!“

Černá čarodějnice se nedala raz dva ošálit. Bylo jí jasné, že z takových počtů nebude nic. Každé dráče totiž mělo hlavičky tři. To znamenalo tři krát šest a to máme... Čarodějnice se chytla za hlavu, tu svou jedinou a věrnou. Už se jí ze všech nespočítaných kebulek začínala točit.

Šestice dráčat zatím vesele pobíhala po domečku a tropila neplechu. Ta neplecha byla šesterá a ještě znásobená trojkou, protože víc hlav toho vymyslí víc. Byla to neplecha osmnácterá.

Kapitolka druhá

Drakoviště

Černá čarodějnice dostala nezbedná dráčata na starosti, aby jejich maminka mohla v klidu létat po nákupech. Hlídání jí nevadilo. Obzvlášť když ji jejich mamka ujistila, že žádné z nich ještě neplive oheň ani ohníček. Čarodějnice se těšila, že bude dráčátkům vyprávět pohádky a hrát si s nimi v domečku na schovku.

Jakmile se ale dračice vznesla do vzduchu, přestala dráčata poslouchat pohádku O neposlušných dráčátkách. Zlobit, prohlásila, umí daleko lépe sama. Jen ať se čarodějnice koukne! A dráčata se rozběhla po domečku, že jí to ukážou.

Nejprve snědla dráčata dracénu. Nadarmo jim černá čarodějnice vysvětlovala, že pokojová kytka dracéna je rostlina jedovatá a že je po ní rozbolí bříška. Dráčatům připadalo, že když se jméno té kytky podobá slovu drak, můžou si s ní dělat, co chtějí.

Když z dracény nezbýval ani lísteček ba ani stonek, dráčata si všimla, že z jedné krabice na klobouky čouhá kus tuhé zlaté nitě, které se říká dracoun. A hned si řekla, že dracoun je tu pro ně připravený na hraní. Tahala a škubala za něj tak dlouho, až čarodějnici vypárala všechnu zlatou ozdobu ze svátečního klobouku.

Když se dráčata nabažila dracény i dracounu, dala hlavy dohromady a na něčem se domlouvala. A než se čarodějnice nadála, byly v kuchyni povalené židle, ze zásuvek vysypané příbory a vidličky zapíchané do stěny, jako by to byly minioštěpy.

„Co má tohle znamenat?“ lekla se čarodějnice. Dělo se tolik neplechy najednou, že to ani nestačila sledovat.

„My děláme drakoviště!“ volala dráčata jedno přes druhé a vyhazovala z police hrnce, až to dunělo a řinčelo.

„Ale jeminánku!“ spráskla ruce čarodějnice. „Máte to nějak popletené. Říká se přece vrakoviště, a ne drakoviště! V jako vodička!“

Dráčata se zarazila. S vodou se nekamarádila. Nechtěla o ní ani slyšet. Jak byla celá rozparáděná, aby si udělala správné drakoviště, všechny rozpálené hlavy se otočily k čarodějnici a zasyčely na ni, jako by je tou vodičkou doopravdy chtěla polít.

Vtom se to stalo. Jedné z kebulek, náhodou patřila třetímu dráčátku zprava, vyběhl z tlamičky plamínek! Malý, ale horký a provázely ho čtyři blýskavé jiskry.

Ostatní hlavičky zatajily překvapením dech. A začalo velké chrlení plamínků, protože nikdo přece nechtěl zůstat pozadu.

Za minutku jich bylo, že by to stačilo na tisíc svíček nebo na celý táborák. V domečku to čpělo spáleninou a přičmoudlinou až běda.

Tohle je asi nejhorší nadělení, jaké se mi v poslední době nadělilo, zděsila se čarodějnice. Už jen chybí, aby mi tu začal řádit červený kohoutek. Mám tu vodovodní kohoutek, ale jestlipak bude na ohnivého kohoutka stačit?

Čarodějnice chtěla běžet pro jistotu pustit vodu, ale nebyl na to čas. Jedno dráčátko totiž dostalo fantastický nápad. Byl bezva pro dráčata, ovšem pro čarodějnici bohužel vůbec.

Plivlo plamínkem po čarodějnici. A zjistilo, že milá čarodějnice velice zábavně nadskočila. Když ji další plamínek polechtal na bradě, poskočila ještě legračněji a vykvikla, jako by si sedla na polštářek se špendlíky.

To byl krásný objev! Dráčata se semkla do kroužku a dštila na čarodějnici ohýnky. Naštěstí to ještě moc neuměla, a tak se jim dařily samé mrňavé. Ale na to, aby jí vypálily díru do klobouku a očmoudily límeček, stačily bohatě.

Chudák čarodějnice za chvíli nevěděla, kam uskočit. Všude byla nějaká zelená hlavička a plivala na ni plamínky pichlavé jako jehličky. Čarodějnice stála naštěstí u kredence, tak alespoň popadla do každé ruky pokličku na hrnec a snažila se s nimi plamínky odrážet, jako by pokličky byly štíty a ona chrabrá rytířka.

Jenže kampak se dvěma pokličkami na ohýnky z osmnácti hlaviček! To si černá čarodějnice ani nemusela spočítat, aby věděla, že na jednu malou čarodějnici je jich moc.

„Tak už toho nechte, vy troubové!“ vykřikla zoufale.

Dráčata se jen zachichotala a honem se nadechla, aby chrlila další plamínky, když už ne pořádný oheň. A jeden plamínek olízl čarodějnici ucho a druhý jí vběhl do nosu a moc zalechtal.

„Pčuhúúú,“ udělala čarodějnice. A blesklo jí v hlavě.

Kapitolka třetí

Ježibabí pečínka

Troubové řekla čarodějnice dráčatům jen proto, že jí dávala tak zabrat. Nic ošklivého si o nich samozřejmě nemyslela. Dráčata byla chytrá až moc. Ale opravdová trouba by se těm darebům mohla hodit. Čarodějnice odstrčila nejbližší rozohněné dráče a otevřela dvířka trouby u sporáku.

„Prosím, račte, panstvo,“ nabízela, „tam dovnitř můžete nachrlit plamínků, co hrdlo ráčí. Ale zase to, vy troubelíni, nepřežeňte, protože nahoře na komíně je čapí hnízdo.“

Dráčata přirozeně ani nenapadlo, aby plivala plamínky do trouby, když mohla tak pěkně potrápit černou čarodějnici. Místo poděkování jen vychrlila dalších sedmnáct a půl štiplavého plamínku.

Černá čarodějnice už na nic nečekala. Raději sama skočila dovnitř do trouby a bleskurychle za sebou přibouchla dvířka, div se z nich nevysypalo ohnivzdorné sklo.

Dráčatům se nelíbilo, že jim čarodějnice unikla. Hned se na ni dobývala a zkoušela dvířka trouby otevřít. Čarodějnice je zevnitř zaklínila vařečkou, která tam naštěstí ležela zapomenutá.

Když se dráčatům nepodařilo odklopit dvířka, začala chrlit plamínky na sklo zvenčí. V troubě se to ohřívalo a bylo tam stále tepleji. Udělalo se tam takové horko, že se čarodějnice bála, jestli se už nepeče.

„V pohádce o Jeníčkovi a Mařence to bylo jinak,“ mudrovala a utírala si střídavě pravým a levým rukávem zpocené čelo. „Tam si ježibaba zasloužila, aby z ní byla pečínka, protože byla zlá a záludná. Ale já tady hlídám děti, aby se jim nic nestalo. To přece není důvod dělat ze mě rostbíf! Mám dojem, že se mi to hlídání nějak popletlo.“

A dráčata v kuchyni se spokojeně pochechtávala a jedno přes druhé nakukovalo přes sklo do trouby, jestli se čarodějnice dobře peče.

„Ještě z toho nemají rozum,“ zamumlala si černá čarodějnice a protáhla se rourou od trouby do komína.

V komíně byla fůra sazí, ale naštěstí také žebříček. Čarodějnice po něm vyšplhala až na vrcholek komína. Sedělo tam čapí hnízdo upletené z klestí. Čarodějnice si klestím proklestila ruku a zamávala o pomoc.

Čápice byla naštěstí doma, protože musela sedět na vejcích. Udělala zobákem větší díru a čarodějnice vylezla nahoru do hnízda. A honem díru zase přikryla, aby se žádné vejce neskutálelo do komína.

Čarodějnice měla s čápy dohodnuto, že nebude v troubě péct, dokud nevyvedou mladé. Teď se jí hodilo, že byla na čápy tak hodná, protože čápice ji nechala sedět v hnízdě a trpělivě vyslechla, co se jí stalo.

„No jo, dráčata, co byste chtěla, milá paní,“ prohlásila paní čápová, „to malí čápi by nikdy nic takového neudělali. My dbáme na to, aby naše děti byly slušně vychované.“

Čarodějnice na to neřekla nic. Vzpomněla si, jak byly loňské čapí děti vybíravé v jídle. Nechtěly jíst žáby, i když měly zdravě zelenou barvu, a házely je komínem do trouby. Čarodějnice pak měla plnou kuchyň vyděšených žabátek, která netrefila domů.

Ale tak bylo vlastně zlobení k něčemu dobré. Vloni se tak spousta žabiček vrátila do rybníka.

„Nemohla byste se, prosím, nenápadně mrknout,“ poprosila čarodějnice, „co se tam dole právě děje?“

Čápice natáhla dlouhý krk a nakoukla do okna.

„To jsou ale nadané děti,“ prohlásila překvapeně. A honem se zase usadila na vejcích, aby jí nevystydla.

„Nadané k čemu?“ zeptala se čarodějnice. Ale čápice jen klapla zobákem a strčila hlavu pod křídlo, aby si zdřímla.

Čarodějnice poděkovala za schování v hnízdě a slezla po okapu ze střechy na záhon. A koukla se do okna v obýváku.

Kapitolka čtvrtá

Bíloprázdno

Hrome dome! Na koberci sedělo dráče a z nosu mu vyletovaly plamínky, jako když rychle za sebou škrtá sirkou. Byly pestrobarevné, od růžové, červené a oranžové až po hnědou a švestkově modrou.

Dračí plamínky barvily všechno, čeho se dotkly. Například hnědá židle měla na opěradle přimalované leopardí skvrny a moc se jí to zamlouvalo. Krčila se a plížila kolem stolu jako leopard na číhané. Ještě že jí dráčata nenamalovala zubatou tlamu, to by asi židle pokousala stůl.

Červená židle měla namalované žluté kytičky. Také se jí to líbilo. Cupitala po pokoji drobnými krůčky jako baletka a připadala si krásná. Žlutá židle měla huňatou hřívu. Zatím stála a mručela. Zřejmě si myslela, že se tak chová lev, když se chystá na lov.

Na stěně s příborníkem byla temně zelená džungle. Příborník byl rovněž omalovaný, aby zapadal do té divočiny. Skoro v ní zmizel a hodinám, co visely vedle, někdo rozbil ciferník.

Čarodějnice samým překvapením nevěděla, co si o těch barevných proměnách myslet. A jak nevěděla, v hlavě se jí najednou udělalo takové bílo a prázdno, jaké se jí nikdy dřív neudělalo.

Čarodějnice koukala, jak po jejím obývacím pokoji poskakují barevné plamínky a malují po všem, i po stropě a po skleněných tabulkách v oknech. V hlavě však měla bílo, jako by se jí tam rozpoutala chumelenice.

Čarodějnice vylezla nazpátek do hnízda a sedla si na krajíček, aby nerušila čápici na vejcích.

„S dětmi je trápení,“ řekla čápice, aby čarodějnici trochu ukonejšila.

Ta jen zatřepala hlavou, aby jí odtamtud ta běloba vymizela.

„Takové krásné barvy,“ vzdychla si, „a já nevím, jestli z nich mám radost.“

„Vždyť jsou to dráčata,“ řekla soucitně čápice. „Co můžete čekat! I nejlepší výchova je na draka!“

Černá čarodějnice si povzdechla a vrtěla dál hlavou, že to není ono, co ji trápí.

„Nevíte, co to znamená,“ zeptala se čápice, „když má čarodějná bytost v hlavě bílo a prázdno a vůbec neví proč?“

Čápice se zamyslela.

„To je moc krásné,“ usoudila, „bílo a prázdno, to je, jako když po nebi letí čáp.“

„Hm,“ udělala čarodějnice. Bylo jí jasné, že čápice nerozumí, o čem je řeč. A v hlavě se jí udělalo tak velké bíloprázdno, až jí připadalo, že už se tam nevejde nic. Ani jedna malinkatá radůstka.

„Jejdulidanda,“ vyjevila se najednou čápice. „Koukněte se, čarodějná paní, kdo to sem letí!“

Čarodějnice zvedla hlavu. Řítila se k nim velikánská dračice s nejméně čtyřiceti nákupními taškami.

Kapitolka pátá

Barevný ohňostroj

Černá čarodějnice honem sešplhala po okapu na zahrádku. Ještě aby se jí ducatá dračí panímáma snesla na střechu.

Dračice přistála v konvalinkách. Na hlavě měla nový klobouk širák a na něm řadu mrakodrapů.

„To je Ňůjork,“ oznámila pyšně. „Nebo možná Šikágo. Poslední módní výkřik.“

„Ještě poslednější výkřik bude, až uvidíte, jak to teď vypadá u mě doma,“ sdělila jí mírně čarodějnice.

„Drakovy mraky,“ vykřikla dračice. „Snad se těm mým zlatíčkům, těm mým budulínkům, mým zeleňátkám něco nestalo!“

Honem se drala do domečku. Dráčátka už tam pomalovala svými plamínky úplně všechno, co se našlo. Pustila se nakonec jedno do druhého a nabarvila se navzájem. Tak nyní dračice našla v domečku jedno modré dítě, jedno růžové, jedno žluté, zelené puntíkaté a ještě bíločerně pruhované. A poslední dočista duhové.

„Alespoň je od sebe lépe rozeznáte,“ konejšila zděšenou maminu černá čarodějnice.

„Vy jste ale!“ vykřikla dračice, „vy jste mi je tady nějak začarovala!“

„Proč bych to, prosím vás, dělala?“ bránila se čarodějnice. „Já jsem byla ráda, že jsem před nimi utekla na komín. Vždyť jsou to hotová křesadýlka. Koukněte se, jak teď vypadá můj dům!“

Dračice pohrdavě zafuněla, až to začmoudilo. Ale jen černě bez barviček.

„To jsem měla vědět předem, že nemáte ráda děti,“ odfrkla, až saze poletovaly.

Čarodějnice překvapeně otevřela pusu a chtěla namítnout, že děti má náhodou ráda moc a nejradši. Jen prostě nevěděla, že mít na starosti osmnáct hlaviček bude jako hlídat celou třídu!

Ale než by se hádala s naštvanou dračicí, velkou jako tři příborníky, černá čarodějnice se raději kousla do jazyka.

„My jsme tu měli dračí den,“ vysvětlila. „A to, co tu vidíte, je drakoviště. Parádní, že? Já myslím, že je to ještě povedenější než váš nový klobouk.“

Dračice se jen zlostně koukla a černě zafuněla. Potom práskla ocasem do podlahy. Dráčata se přiřítila jako na povel. Posedala si na mámin ocas, dračice posbírala nákupní tašky a odfrčela i s dráčaty.

Čarodějnice jim mávala na rozloučenou, aby se neřeklo, že je špatná hostitelka. Dráčátka jí také mávala a šklebila se zubatými tlamičkami. Nakonec to vypadalo, že se jim na návštěvě u černé čarodějnice líbilo.

Čarodějnice prošla pomalovaný domeček od předsíně až po sklep a dívala se, co nového kde přibylo, zatímco seděla na komíně. Bylo vidět, jak se dráčata snažila a jak jim to šlo čím dál lépe. V kuchyni nadělala jen plácance a stříkance, ale džungle v obýváku byla temná a záhadná a na liánách se v ní houpaly opice skoro jako živé. Čarodějnice právě obdivovala, jak jim krásně odstávají uši, když se ozval tenký hlásek:

„Já jsem tady...“

Mluvil tak slabě, že čarodějnice nepoznala, kdo kde má být. Pro jistotu se zeptala:

„Hledá tě někdo?“

„Ty mě sháníš, ne?“ ozvalo se uraženě. „Alespoň doufám!“

Bylo to čarodějničino koště, co zabloudilo v namalované džungli.

„Jak můžeš být ztracené, když tě slyším?“ divila se čarodějnice. Moc se jí do džungle pro koště nechtělo. Byla opravdu dobře namalovaná. Mohlo tam číhat kdovíco a kdovíco je nejnebezpečnější zvíře na světě. Ale než stačila čarodějnice koštěti říct, ať nešaškuje a vyleze, koště znovu zavolalo:

„To je tím nastříkaným dračím maskováním! Já se samo nevidím!“

Čarodějnice věděla, že být ztracená není příjemné. Jednou, když cestovala prstem po mapě, zabloudila v Himálaji, a ne a ne se z těch velehor vymotat.

„Zkus popoletět,“ zavolala do džungle. „Třeba to maskování zmizí!“

Koště poslechlo. Za vteřinku se objevilo mezi liánami a vyletělo z džungle. Z jedné strany bylo hnědé, z druhé zelené a také trochu žlutě flekaté.

„Uf,“ prohlásilo. „Ta dráčata nám byl čert dlužen!“

„Už jsou zpátky doma u maminky,“ těšila koště čarodějnice. „Pojď se raději proletět. Alespoň přijdeme na jiné myšlenky.“

„Nějaké méně křiklavé, prosím,“ zabrblalo koště.

A tak se letělo. Čarodějnice koštěti dovolila, ať si to namíří, kam se mu líbí. Koneckonců ona z té pálivé patálie vyšla ještě dobře. Hezky opálená, to ano.

Ale pořád černá, nenastříkaná na duhovo.

Kapitolka šestá

Něco divně čaruje

Jak se tak čarodějnice v duchu radovala, že nehraje všemi barvami, uvědomila si, že prudce klesá a možná, že i padá. Buch, kecla si na mez u lesa, až to zadunělo.

Čarodějnice seděla v mateřídoušce, ale koště nikde nebylo. Jako by ho někdo mizivkovým kouzlem odčaroval.

„Haló,“ zavolala čarodějnice.

„Za málo,“ odpovědělo koště.

„Já jsem teda určitě neříkala děkuju,“ durdila se čarodějnice. „Co tě to napadlo, setřást mě jako hrušku?“

„Já jsem tě nesetřáslo ani jako jablko,“ vysvětlovalo koště. „Zase jsem dostalo ty mimikry a zmizelo jsem.“

Čarodějnice zašmátrala dokola. Zelené koště leželo v trávě vedle ní!

„No, alespoň jsi tady,“ oddychla si. „Ale co budeme dělat? Už mě ani nenapadne, abych na tebe sedala.“

„Víš, jak jsi říkala, že máš v hlavě to bíloprázdno?“ zeptalo se koště. „Máš ho tam ještě?“

„Je ho tam čím dál víc,“ povzdechla si čarodějnice. Zatřepala hlavou, aby z ní to bílo vyklepala. „Je to, jako bych si myslela samou bílou mlhu. Až to dělá huš, vššš, šššic. Nevalí se mi něco z uší?“

Koště se kouklo a ujistilo ji, že se jí z uší nic nevalí.

„A nedalo by se s tím bílem ve tvé hlavě udělat něco dobrého? Nemohla bys mě třeba načarobarvit?“ dumalo koště. „Kdybych bylo bílé, bylo by mě všude vidět a nedostávalo bych mimikry. Tedy dokud by nenapadl sníh. A do té doby bych se stihlo umazat.“

„Hm,“ řekla čarodějnice a přemýšlela, jak to zakouzlit. A jak myslela, koštěti od toho zesvětlala nejprve špička a potom zbělelo celé až po konec násady.

„Jé, to jsem krásné!“ volalo. „Já jsem krásné jako na svatbu. Mohlo bych být koště svatební!“

Koště se radostí roztančilo po mezi. Černá čarodějnice se mračila a nevlídně zavrčela:

„To bys teda vůbec nemohlo.“

Koště se nechápavě zarazilo v polovině piruety. Proč je panička najednou tak protivná? A proč by nemohlo být svatební koště, když se mu chce?

„Já jsem ti tu bílou vůbec nenačarovala,“ vysvětlila černá čarodějnice. „Něco to čarování udělalo za mě. A mně se to vůbec nezdá!“

Vtom to koštětem trhlo. A smýklo, hejblo a šťouchlo. A už někam odlétalo jako šipka. Čarodějnice si sotva všimla, kde bílý koneček třepotavě mizí v lese.

Honem se za ním rozběhla.

Koště metelilo takovou rychlostí, že mu čarodějnice skoro nestačila. Když se konečně zadýchalo a zpomalilo, všimla si, že už nejsou v lese. Utíkaly teď mezi skalami. Byla to skaliska špičatá a oblá a všelijak boulovatá a děrovatá, a některá dokonce vypadala jako kopečky zmrzliny jeden na druhém.

„Dala bych si jednu vanilkovou,“ zavtipkovala čarodějnice. Ale vtipkování mělo dneska asi nějakou poruchu. Místo žertíku vyletěla čarodějnici z pusy vosa, nakreslila ve vzduchu bzučivé kolečko a odletěla.

„Juj!“ vypískla čarodějnice na koště. „Vidělo jsi ji? Ta byla pruhovaná jako tygr!“

Jenže i s tímhle malým žertíkem se něco stalo. Čarodějnici vylétla z pusy další vosa a sedla jí na špičku nosu. Chvíli se tam točila dokolečka, jako by se rozmýšlela, jestli má čarodějnici bodnout žihadlo, ale pak naštěstí také odbzučela pryč.

„Teda já...,“ spustila čarodějnice, ale koště k ní přiskočilo a bílým metátkem jí zacpalo pusu.

„Už nic neříkej,“ doporučilo, „s tím tvým věčným vtipkováním tady bude za chvíli vosí rojení.“

„Tfuj,“ prskala čarodějnice. „V mojí puse zametat nemusíš!“

A z pusy hned vylétla další vosa. Sedla čarodějnici na čelo a vytasila žihadlo, až to brnklo. Naštěstí koště vosu rychle smetlo.

„Zachránilo jsem ti krásu,“ povídá koště mírně.

Čarodějnice chtěla odpovědět, že se kouká každý den do zrcadla, ale žádnou krásu nevidí, ale pak raději neřekla nic. Aby to náhodou zase nebylo nějak legrační a nevyletěla další pruhovaná útočnice.

„Poleťme odtud pryč,“ navrhlo koště. Čarodějnice zakroutila hlavou, že kdepak. I když byla popleta a nejméně polovinu všech svých kouzel zmotala, byla svědomitá čarodějka. Tomuhle tajemnému kouzlení hodlala přijít na kloub.

„Nejdřív zjistím, co tady tak divně čaruje,“ oznámila koštěti.

A odvážně vykročila mezi špičatá a zubatá skaliska.

Kapitolka sedmá

Zloduška Oluška

Mezi skalisky vedla stezka. Zúžila se na stezičku, potom na stezinku, ale vedla dál, chvíli do kopečka a pak zase sešupem z kopce. Skály byly studené a bílé jako z ledu. Čarodějnice statečně šlapala, přestože jí tou zimou cvakaly zuby. Koště letělo za ní a huhlalo, že brzy bude na rampouch.

Čarodějnice se rozhlížela. Takovéhle místo ještě nikdy neviděla. Bylo tu na první pohled neveselo. Tak smutno, jako by tady truchlivo bylo doma.

„Tady sídlí žal,“ špitla čarodějnice koštěti.

„Kde?” leklo se koště.

„Pst,“ sykla čarodějnice. „Tamhle sedí!“

Nahoře na jednom skalním výstupku opravdu někdo byl. Nějaká bytost, co vypadala jako princezna v šatech s krinolínou. Ale tvářila se protivně.

„Já nejsem žádný ten,“ promluvila poroučivým hlasem, „ jsem TA!“

„Jak víš, že jsem řekla, že jsi ten?“ podivila se čarodějnice. „Vždyť jsem jenom šeptala.“

„Čtu tvoje myšlenky,“ odsekla ta protivná princezna.

Čarodějnice se zamračila. Proč? Proč by někoho mělo zajímat, co si myslí? Myšlenky jsou tajné!

„Myšlenky se nečtou,“ prohlásila černá čarodějnice, „to je neslušné!“

Bytost na skále se na čarodějnici letmo koukla, jen o ni cvrnkla očima, červenýma a pronikavýma jako dvě ostrá světélka. A čarodějnici se udělalo v hlavě tak bílo, jako by úplně zapomněla, jak se ostatní barvy jmenují.

„Mně je jedno, co je neslušné,“ houkla divná neznámá. „Já dělám, co chci já! A ty budeš také dělat, co já chci!“

Černá čarodějnice se musela opravdu moc soustředit, aby ji vůbec napadla nějaká odpověď. Jako by ta bílá barva v hlavě byla mucholapka a všechny myšlenky se na ni chytaly. Čarodějnice pořád marně třepala hlavou, aby z ní to bílo vyhnala. Ale nešlo to. Bílé smutno bylo silné jako sněhová vánice.

„A kdo vlastně jsi?“ vychrlila ze sebe konečně.

Vtom černá čarodějnice poskočila leknutím. Na skále zablikal velkými písmeny červený neon: „ZLODUŠKA OLUŠKA.“

„Proč máš neon?“ vydechla černá čarodějnice, když to červené blikání přeslabikovala. „Proč mi jenom neřekneš, jak se jmenuješ? Oluška je docela hezké jméno!“

Oluška asi neměla ráda, když jí někdo něco pochválil, protože se zatvářila ještě víc podle svého jména.

„Já,“ oznámila pyšně, „mám neon, protože jsem ohromně slavná. A Oluška si říkám jen proto, aby se to rýmovalo. Moje nejhlavnější jméno je Zloduška.“

„To je tak smutné,“ vzlykla černá čarodějnice.

Oluška se na ni zakoukala, až se jí oči v bledobílém obličeji rozžhavily jako uhlíky a bílo v hlavě černé čarodějnice bylo ještě mocnější. Ještě že přiskočilo její koště a rychle jí před očima zametlo. Černá čarodějnice zamrkala a statečně prohlásila:

„Ale šaty máš hezké...“

Hlas se jí zatřepetal, až z něj byl jen hlásek a ten odtřepetal jako motýlek. Totiž v přítomnosti téhle Zlodušky, i když byla nastrojená jako nějaké veličenstvo a trůnila na skalním výstupku, nešlo být ani obyčejně zdvořilá.

Čarodějnice hledala hlásek, co jí odlétl do ztracena jako můrka. Ale nenašla ho a rozplakala se.

Zloduška Oluška na brečící čarodějnici koukala z výšky a kolem velké bledé pusy jí spokojeně pohrával zlý úsměv.

„Už toho bulení nech,“ špitlo čarodějnici do ucha koště. „Nevidíš, že z toho má radost?“

Jemně čarodějnici postrčilo dokolečka, až se otočila k Olušce zády, a strkalo ji k východu mezi skalami. A dál a dost daleko, aby se Olušce ztratila z očí.

Čarodějnici se ještě chvíli koulely slzy, než ji brečení přešlo.

„Já si nemůžu vzpomenout, kvůli čemu fňukám,“ sdělila koštěti.

„To smutno ti ta Zloduška načarovala,“ řeklo koště, „ale já jsem na ni vyzrálo. Na mě nemohla.“

„Jak to bylo, prosím tě, možné?“ divila se čarodějnice.

„Jsem bílé jako sníh,“ vysvětlilo koště. „Tak si mě vůbec nevšimla.“

„Já mám ze všeho v hlavě galimatyáš,“ postěžovala si čarodějnice. „Myslela jsem si, že bílá je pěkná, čisťounká barva. A ona je zatím tak dotěrná a roztahovačná. A smutná, smutná jako...“

Čarodějnice se zamyslela, aby našla to správné smutné přirovnání.

„Jako bílý dvoreček,“ řekla nakonec.

„Říká se šafářův dvoreček,“ opravilo ji koště. „Nešťastný šafářův dvoreček. To je písnička. Mám ti ji zazpívat?“

„Tak jo,“ souhlasila čarodějnice. „Třeba mě to rozveselí.“

Koště zpívalo na cestu smutnou písničku a čarodějnici připadala docela veselá, ve srovnání s tím, jak truchlivo bylo mezi skalami, co se z nich vyklubalo sídlo Zlodušky Olušky.

Koště se mezitím také rozhodlo, že už nechce být bílé. Využívalo každé příležitosti, aby se umazalo od něčeho barevného. Ušmouralo se od žlutého pylu, smočilo se v blátě a sklouzlo se po trávníku, aby se nazelenilo. Brzy hrálo všemi barvami, a když se na něj čarodějnice koukla, vplížily se jí ty barevné tóny do myšlenek.

A když přišla domů a uviděla svůj domeček přeměněný na barevné drakoviště, bylo jí už úplně veselo.

Kapitolka osmá

Co se stalo s počítačem

Odpoledne čarodějnice malovala koštěti na násadu buclatá růžová srdíčka, aby už se neztratilo v džungli. A přemýšlela pořád o té nešťastné, škodolibé Olušce.

„Buď ráda, že je od ní pokoj,“ prohlásilo koště.

Jenže čarodějnice si pokoj nedala.

„Ale proč tam sedí tak sama?“ nechápala. „Vždyť si nemá s kým povídat.“

„Nemá,“ kývlo koště. „Ale to je nám šumák, když je taková.“

„Možná kdyby bydlela jinde než mezi těmi drsnými skalisky, nebyla by tak naštvaná a smutná,“ přemýšlela černá čarodějnice.

„Třeba se ta skaliska kolem ní nadělala právě proto,“ řeklo koště. „A vyrostou všude, kde se Zloduška usadí. Proto nemá cenu posílat ji jinam, protože by jen zase nadělala neplechu.“

Čarodějnice řekla, že tohle všechno by se mělo nejdřív zjistit.

Aby té Olušce náhodou nějak neukřivdila.

Nazítří ráno se černá čarodějnice oblékla co nejbarevněji, aby se předem bránila proti té smutnobílé, kdyby se zase objevila. Navlékla si modré tričko s fialovými kaňkami, červeno-zelené podkolenky a žlutou sukni s růžovými žábami. Jen klobouk si vzala svůj černý, protože nic se nemá přehánět. Koště v tom barevném nepořádku našla za malou půlhodinku. A letělo se zjišťovat, co se dá kde zjistit o Zlodušce Olušce.

Černá čarodějnice věděla, že když bude moc zvědavá, nebude sice brzo stará, ale může se dozvědět něco, co ani vědět nechce. Jako tenkrát, když se omylem naučila kouzlo, kterým se přičarovávala mouchám zlatá křidélka.

Zkusila ho na jedné mouše a ta se hned letěla pochlubit ostatním mouchám. Musela jim samozřejmě povědět, odkud zlatá křidýlka má, protože jinak by ji žárlivostí asi snědly. A druhý den měla čarodějnice domeček tak plný much, že v něm nebylo k vydržení pro samé bzučení. Naštěstí se kouzlo ještě ten den opotřebovalo a přestalo působit.

Čarodějnice letěla do knihovny a vzpomínala, jak se jí všude v domečku rojily rozčílené mouchy. Doufala, že se jí se Zloduškou Oluškou nepřihodí něco podobného.

Do budovy knihovny vklouzla otevřeným oknem v přízemí. Opatrně proletěla mezi regály s knihami a vlétla do prvních dveří. Byla to zrovna nějaká kancelář a právě tam nikdo nebyl. Jen na stole svítila obrazovka zapnutého počítače.

„Paráda,“ zaradovala se čarodějnice, „najdu Zlodušku Olušku, zjistím, co a jak, a můžeme letět domů.“

Čarodějnice si našla správné hledací okénko a napsala do něj: Zloduška Oluška. Stiskla tlačítko s nápisem ENTER a... jejda! Obrazovka zablikala nejdřív černě, potom červeně a ještě oběma barvami dohromady. Na obrazovce se objevila Oluška a koukala přímo na čarodějnici. Najednou se škodolibě uchichtla. V obrazovce křuplo a zprudka zapraskalo.

Oluška byla tatam. Obrazovka monitoru byla prázdná a bílá jako sníh. Jako sněhová pláň, kam lidská noha nikdy nevkročila.

„Propánajána,“ vyjekla černá čarodějnice. „To jsem to vymňoukla!“

Také že ano. Z prázdné obrazovky se ozvalo táhlé a posměšné mňaúúú...

„Kšc,“ hlesla leknutím čarodějnice.

A v ten hrozný okamžik zaduněly po chodbě kroky.

„Mizíme,“ špitla honem čarodějnice. Společně s koštětem se proplížila pod židlemi ke dveřím. U dveří se jen tak tak stačila vyhnout páru černých pánských polobotek a puntíkatým dámským lodičkám a zalézt pod vozík s knihami.

Oboje boty vkráčely do kanceláře. Zastavily se u stolku a pán a paní, co jim ty boty patřily, rozmlouvali vážně o číslech. Čísla nepřipadala čarodějnici moc zajímavá. Byla ale nebezpečná, protože kvůli nim by se ten pán nebo ta paní mohli chtít kouknout do počítače na stole. Jestli jsou správně a tak. Tím by vyšlo najevo, že počítač nefunguje, a potom by ti dva jistě chtěli vědět, kdo v tom má prsty.

Avšak polobotky s lodičkami brzy domluvily a zase odkráčely. Čarodějnice s koštětem se opatrně proplížila k hlavním dveřím knihovny. Byly to velké, těžké dveře a zavíraly se zvolna na péro, protože jinak by vždycky hlasitě práskly.

Čarodějnice počkala, až projde stará paní s holí, a honem se prosmykla za ní ven, ještě než dveře přiklafnou koštěti konec.

Stihla to jenom o fous čili o štětinku.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

JE TO NA DRAKA

Kapitolka první Jak spočítat dračí hlavy

Kapitolka druhá Drakoviště

Kapitolka třetí Ježibabí pečínka

Kapitolka čtvrtá Bíloprázdno

Kapitolka pátá Barevný ohňostroj

Kapitolka šestá Něco divně čaruje

Kapitolka sedmá Zloduška Oluška

Kapitolka osmá Co se stalo s počítačem

Kapitolka devátá Zloduška si nedá pokoj

Kapitolka desátá V popelnici

Kapitolka jedenáctá Začarovaná

Kapitolka dvanáctá Báječná omalovánka

Kapitolka třináctá Galeryje Drakovyště

JAK ŽRALBĚTA NESEŽRALA KLAVÍR

JAK BYLA ŽRALBĚTA V MÓDĚ

JAK ČERNÁ ČARODĚJNICE POŘÁDALA PIKNIK

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: