Vyčůránci

Magický křeček

Ukážka z elektronickej knihy

také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.fragment.cz

Alena Penzešová

Vyčůránci – Magický křeček – e-kniha

Copyright © Fragment, 2015

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno mým rodičům

Moji vyčůránci

„Koukej zmizet, já jsem tu byl první!“ křičí Jakub na svého bratra.

„Hoď tam zpátečku, závisláku! Teď jsem na řadě já, ty jsi hrál včera celé dvě hodiny,“ zavrčí na Jakuba Michal a tahá ho od počítače.

„Michale, Jakube, buďte tam zticha!“ ozve se máma. „Adámek kvůli vám nemůže usnout.“

Jakub a Michal jsou dvojčata. A ne ledajaká. Ačkoli je jim teprve devět let, dokážou úspěšně vysát energii každému dospělému, který s nimi přijde do styku. Obvykle to jsou samozřejmě jejich rodiče.

Jakub a Michal jsou často překvapení, jak málo takoví rodiče snesou. Neustále si na ně jenom stěžují, všechno jim zakazují a trestají je. A navíc se ještě litují, jak to s nimi mají strašně těžké.

Už slyšeli, že o nich dospělí mluví jako o neposlušných, nevychovaných a nezvladatelných raubířích, kteří za několik minut dokážou obrátit dům vzhůru nohama. Rodiče se mohou zbláznit a za zády vydařených dvojčat ukazují svým známým, kolik šedivých vlasů jim za poslední rok přibylo.

Jakub a Michal jsou zhnusení. Proč jen ti dospělí tak přehánějí? A proč si rodiče jednoduše nedají pohov? Děda kluky nazývá „vyčůranými dvojčaty“, říká jim „moji malí vyčůránci“. On jediný se dokáže ovládat. Nestresuje se a nevyvádí, když zůstanou o pár hodin déle u počítače nebo se zapomenou a sledují v televizi programy pro dospělé.

Děda je prostě jednička. Tajně je zásobuje těmi nejlepšími mléčnými čokoládami a sladkostmi, které jim závistiví rodiče zakazují a vymlouvají se přitom na zdraví jejich zubů. Proč by se měli starat o zuby? Až vyrostou, nechají si udělat porcelánové, jako má děda.

A to skvělé bio ovoce, které jim rodiče ustavičně vnucují, rádi přenechají svému bratříčkovi Adámkovi. Jsou mu teprve tři roky. Když jim byly tři roky, také ještě poslouchali rodiče. Ale s tím už je konec. Pche!

Zítra mají oslavu narozenin. Tak dlouho na ten den čekali. Deset let! Nejvyšší čas, aby přísní a staromódní rodiče konečně pochopili, že Jakub s Michalem jsou už skoro dospělí.

Narozeninová oslava

„Dnes je můj nejoblíbenější den,“ usměje se po snídani Michal na rodiče. Jedním očkem pokukuje po Jakubovi, který odnesl svůj talíř do myčky a vítězoslavně slízl pochvalu.

„Patolízale!“ rozzlobeně zahučí Jakubovi přímo do ucha, když zaslechne, jak se podlézavým hlasem ptá mámy, jestli chce pomoct s oslavou.

„Nesnáším takovéhle nervy. Nemůžete nám už teď říct, co dostaneme? Doufám, že to nebude zase nějaký společný dárek. Já se nechci s nikým dělit o svůj majetek,“ prohlásí Michal.

Rodiče se na sebe podívají a na jejich tvářích je vidět, že by se nejraději rozesmáli.

„Ani já se nechci dělit o dárky,“ přidává se Jakub. „Jen si představte, jaké by to bylo, kdybyste dostávali jen společné nebo stejné dárky,“ vysvětluje rodičům.

„Náhodou, takové natáčky by taťku určitě potěšily,“ zamrká Michal na Jakuba.

„Anebo kdybyste dostali jako dárek sadu vrtáků, to by mamka zaručeně skákala radostí,“ směje se Jakub a na okraj novin nakreslí otce s natáčkami.

Michal k němu dokreslí mámu. Oba rodiče mají na obrázcích přihlouple spokojené úsměvy a každý z nich čtyři natáčky na hlavě.

„Haha, to je teda humor, kluci. Máte už uklizené pokoje? Dnes přijdou na oslavu i babička s dědečkem, tak ať se za vás nemusíme stydět,“ zdůrazní máma poslední větu, kterou nezapomene dvojčatům říct před příchodem každé návštěvy.

„Vždyť jsme uklízeli minulý víkend,“ brání se Michal, jako by šlo o dvacetikilometrový pochod naboso po rozbitém skle.

„A zuby jste si už vyčistili?“ sice od věci, zato výchovně se zeptá táta.

„No super, zuby, uklízení, to je to jediné, s čím vždy začnete, když chcete mít poslední slovo,“ odsuzuje rodiče Michal a potichu si brblá něco o tom, že nesnáší uklízení.

„Já jsem si už náhodou zuby vyčistil,“ zalže Jakub.

„Nepovídej,“ diví se máma, „že jsem vůbec neslyšela téct vodu v koupelně.“ Podívá se na Jakuba, který se pomalu vkrádá Michalovi za záda a poplácá ho po rameni.

Michal se otočí a vtom mu Jakub z plných plic dýchne do tváře. „Viď že už jsem si vyčistil zuby?“ Jakub si zkoumavě prohlíží Michalovu tvář a snaží se z ní vyčíst hodnocení dle jejich známého pachometru.

„Bllllééééé,“ otřese se Michal a zakašle.

„Čím sis je, prosím tě, čistil, jezevčím sádlem?“ Michal rukou rozhání vzduch kolem hlavy a krčí nos.

„Citlivko, hlavně že ty si je čistíš hořčicí, nejspíš proto je máš pořád žlutohnědé,“ nedá se zahanbit Jakub.

„Podle mého pachometru tvůj dech smrdí jako zpocené nohy namočené ve výkalech a shnilých bramborách. Musíš s tím něco udělat, nebo si lidi, kteří přijdou na párty, budou myslet, že jsi žvýkal Adamovy staré plínky,“ zasměje se Michal.

„Ty žvýkáš plínky, blbče!“ vystartuje Kuba a pokouší se chytit Michala za vlasy. Pošťuchují se tak dlouho, až je táta musí od sebe odtrhnout.

„Oba hned mažte do svých pokojů! Až tam za hodinu přijdu, ať tam máte pořádek. A jestli dole uslyším, že se zase hádáte, tak na dárky rovnou zapomeňte,“ zavelí otec přísně a dvojčata se při slovech „na dárky rovnou zapomeňte“ šourají pryč. Na protest však dupou po schodech. Buch! Třísk! Oba za sebou vztekle zabouchnou dveře svých pokojů. Jejich rodiče jsou prostě hrozní. Mučí je, jako kdyby byli nějací otroci na domácí práce.

Michal si všechny rozházené věci, které měl na stole, sklízí do šuplíků. „Když pořádek, tak pořádek. Pořádek má být přece vidět hlavně zvenku. Nechápu, proč si mám stále uklízet pokoj. Vždyť je to můj pokoj. A mně se můj ‚pořádek‘ líbí takový, jaký je,“ bručí a přesouvá se na kolečkové židli k posteli. Nohou nadzvedne a upraví přikrývku, aby nemusel vstávat a namáhat se. „Vždyť proč bych měl plýtvat svou drahocennou energií na takovou zbytečnost, jako je stlaní postele? Však si do ní večer lehnu a zase bude vypadat stejně. Musím si přece šetřit síly na oslavu. Kdo bude za mě sfoukávat svíčky na dortu, když padnu únavou?“

Michal se lituje a představuje si, jak sedí u dortu s utrápeným výrazem ve tváři. Rodiče mu podávají nůž a dortovou lopatku, a on s třesoucíma se rukama a s posledními slovy na rtech přede všemi zvolá: „Udělejte to za mě, já to nedokážu, hodně jsem uklízel!“

S blaženým úšklebkem zadostiučinění sní dál. Už vidí rodiče, jak se na sebe vyčítavě dívají a obviňují jeden druhého, že to přehnali. Měli svému drahému synáčkovi dopřát více odpočinku. Klečí mu u nohou, trpce litují a křičí jeden na druhého: „Co jsme to udělali?!“

Zatímco Michal sní s otevřenýma očima, ve vedlejším pokoji si Jakub pročítá scénář nové hry, kterou dostal na dramatickém kroužku. Po chvíli se podívá na hodinky a zjišťuje, že mu zbývá ještě půl hodiny na uklízení pokoje.

„Měl bych si uklidit, aby si máma a táta všimli, že jsem šikovnější než pecivál Michal. Když si uklidím i něco navíc, nechají mě potom déle u počítače. Michal, lenivá hnida, bude muset za trest umýt všechno špinavé nádobí. A kdyby jen to. Bude muset pouklízet po oslavě a já ho při tom vyfotím a fotku dám na jeho nástěnku na Facebooku. Domácí hospodyňka v akci alias Michal – nemotorný trapák v zástěře. Uvidíme, jestli se mi ještě bude vysmívat, že mám páchnoucí dech. Křivák jeden!“ připravuje se Jakub a přemýšlí, co by ještě uklidil, aby oslnil rodiče.

„Postel mám ustlanou, stolek uklizený, šuplíky jsou, hm, zavřené, už je potřeba jen vysát. Ale co kdybych místo vysávání umyl podlahu? Podlahu vždycky drhne jenom máma. To je nápad! Vytřu si podlahu v pokoji a naši budou zírat. Michalova sláva lehne popelem a počítač bude celý týden jenom můj. Konečně se dostanu do 32. levelu ve hře World of Warcraft a budu moct porazit Michala a ukrást mu jeho sekeru.“

Jakub otevírá dveře pokoje a potichu se prosmýkne do koupelny. Do kbelíku si napustí vodu a přileje barevnou tekutinu s nápisem Silan.

Nejprve přidá jen trochu. „Docela dobře to voní, měl bych přidat víc, aby naši, hned jak vejdou do mého pokoje, ucítili, že jsem dělal velký úklid.“

A tak postupně vyleje do kbelíku s vodou půl láhve Silanu. S mopem na rameni se plíží po chodbě. „Jen aby Michal neotevřel dveře a neodhalil moje plány,“ modlí se v duchu.

Podlaha za chvíli září čistotou a vůně je tak pronikavá, že musí Jakub otevřít okno. Skoro jako na Velikonoce, když mámu postříkali všemi starými voňavkami, které s Michalem našli. Začíná se mu z té vůně točit hlava. A navíc, podlaha jaksi divně lepí. Jako by nebyla umytá, ale natřená tekutým mýdlem. Jakub bere kýbl a plíží se do koupelny, aby vylil špinavou vodu. Odloží kýbl na místo a pohled mu padne na pračku, která je plná špinavého prádla. To je příležitost. Blýskne se hned dvojnásobně. Až máma zjistí, že to on zapnul pračku, bude synem číslo jedna. Už vidí nekňubu Michala, jak po kolenou vytírá podlahy v celém domě se zdrceným výrazem otroka veslujícího na galejích, zatímco on, Jakub, pilný a šlechetný syn, sedí za počítačem, drtí online hry a rodiče mu nosí kinderčokoládky a chlazené bublinkové nápoje s brčkem.

Jakub nečeká na to, až ho někdo v jeho poslání vyruší, musí rychle najít tekutý prášek, který máma používá. Ale který to jen může být? Že by Cilit, Cif nebo Domestos? Riskne to. Naposledy máma držela v ruce oranžovou láhev, a oranžový je tu pouze Domestos. Otevírá nádobu a navzdory podezřelému zápachu valícímu se z nádoby tam nalije pořádnou dávku. Zavře dvířka pračky.

„Už jen spustit nějaký program. Ale který by to měl být?“ zkoumá různé knoflíky a tlačítka. „Něco vybrat musím. Vždyť táta minule říkal, že máma zbytečně dramatizuje, protože v tom prý žádný rozdíl není.“

V pračce je slyšet napouštění vody, a tak Jakub potichoučku a spokojeně odcupitá do svého pokoje. Dnešní den bude triumfální. Teď už ho Michal jen tak lehce nedoběhne. Vlaječka s Jakubovým jménem zůstane navždy připíchnutá na nástěnce nad počítačem.

Hodina uklízení skončila a dveře Jakubova pokoje se otevírají.

„Co to tu tak páchne? Tvůj nový parfém?“ šklebí se Michal a bosýma nohama capká po lepkavé podlaze v Jakubově pokoji.

Máma s tátou už stoupají po schodech nahoru. „Tak co, kluci, pokoje máte uklizené?“ zjišťuje otec.

„Jak vidíte, můj pokoj září čistotou,“ pyšně se předvádí Jakub.

Máma podezíravě nakrčí nos a zkoumavě si prohlíží podlahu.

„Myl jsem ji saponátem, jako to děláš ty, mami,“ líčí svoje úspěchy Jakub

a Michal vyprskne smíchy.

„Kuba si navoňavkoval podlahu, asi chce sbalit nějakou uklízečku,“ řehtá se, až se zalyká.

„A jaký saponát jsi přidal do vody?“ opatrně se vyptává máma. Zdá se, že z toho nemá až tak velkou radost, jakou Kuba očekával.

„Ten zelený Silan,“ upřesňuje Jakub a v mámině tváři čte, že to asi nebyl ten nejlepší nápad.

„Silan?“ ještě jednou se pro jistotu zeptá máma a hlasitě polkne.

„Silan. Ale asi jsem ho dal moc, protože podlaha je nějaká divná. Pořád nechce uschnout,“ stěžuje si Jakub.

„Kubo, Silan je aviváž na praní. S tím se podlaha nemyje. Příště, až budete chtít vytírat podlahu, kluci, použijte saponát z kuchyně. Ale jsem ráda, zlatíčko, že ses do toho pustil. Odteď si už podlahu v pokoji můžeš vytírat sám,“ pochválí ho máma a Jakub nahodí falešný úsměv. Takovouto odměnu za svoje nadstandardní uklízecí služby opravdu nečekal. „Můžu jít teď na hodinku k počítači?“ nečeká s otázkou Jakub.

„Já chci jít taky k počítači, proč by měl jít první on?“ vyštěkne Michal.

„Nejprve se podíváme do tvého pokoje, abychom věděli, jestli i ty ses činil stejně jako tvůj bratr,“ odpovídá otec.

Když otevřou Michalův pokoj, nemůžou uvěřit vlastním očím. „Teda, mamino, stal se zázrak. Náš Míša si uklidil,“ žasne táta.

Stůl, který mívá Michal běžně tak přeplněný, že z něj při sebemenším průvanu padají věci na zem, je nyní prázdný. Postel je ustlaná a na ní sedí méďa, kterého Míša dostal od rodičů, když mu byly čtyři roky. Několik posledních let byl zabalený v igelitovém pytli spolu s dalšími hračkami, s nimiž si už dvojčata nehrála. Plyšový medvěd má pod tlapou zastrčený lístek. Otec ho vezme a nahlas přečte.

Mami, tati!

Dali jste mi život. Žiju s Vámi už 10 let, a ani jednou jsem Vám nepoděkoval. Děkuju Vám za všechno. Mám Vás rád. Vaše nejzdařilejší dítě – Míša.

PS: K narozeninám bych chtěl PSPčko. Když mi ho už dnes nestihnete koupit, můžete i zítra. Ale radši bych ho chtěl ještě dnes. Jestli mi nedáte PSPčko, tak klidně cokoli, jen ať to není stejné jako to, co dáte Kubovi.

Máma s tátou se na sebe podívají. Oba mají slzy v očích. Tak milý dopis ještě od žádného ze svých synů nedostali. Oba, předbíhajíce jeden druhého, Míšu objímají. Ten vítězoslavně pomrkává po Jakubovi, stojícím mezi dveřmi.

Michal v duchu děkuje dědovi, který mu to poradil a první polovinu dopisu pro rodiče i nadiktoval.

„Já vás mám taky rád. Proto jsem dnes zapnul pračku. Abys to nemusela dělat pořád jenom ty, mami,“ snaží se upoutat pozornost Jakub.

„Tys zapnul pračku?“ ptá se máma dojatě, a tak nyní oba s otcem objímají zase Jakuba a potom obě dvojčata najednou.

„Je čas na oslavu, kluci. Dnes jsme pro vás připravili speciální menu. Brokolicovou krémovou polévku a zapečenou zeleninu s tofu,“ prozrazuje máma svátečním hlasem, jako by je informovala, že právě u nich na dvoře přistála helikoptéra s prezidentem a všemi ministry, a to jen proto, že přišli dvojčatům popřát k narozeninám. A aby se mohli zúčastnit zeleninové oslavy.

„Zeleninová párty?! To je trest za to, že jsme vám přikreslili natáčky?“ ptá se Michal. Pro něj by byly zeleninové hody ten nejkrutější trest na světě. Raději by dobrovolně vysál celý dům… Raději by seděl v jedné lavici s poďobanou Andreou nebo zpocenou obryní Týnou… Ale jíst tolik zeleniny najednou, a to ještě před všemi kamarády, kteří dorazí v podvečer, to by byl jeho konec.

„Ale já jsem slíbil Honzovi, že budou hotdogy a hamburgery s hranolky,“ plačtivým hlasem protestuje Jakub.

Rodiče to už déle nevydrží a vyprsknou smíchy. „Byl to jen žert,“ říká táta a popadne obě dvojčata najednou. „Bude to ta nejlepší oslava s hotdogy, hamburgery, hranolky a dortem!“

Dvojčata vydechnou úlevou a vydají se do kuchyně.

„Blléé, mlkev!“ ozve se z dětské stoličky jejich bratr Adámek a vyhazuje z talířku zeleninu všude kolem sebe. Dvojčata na něj okatě mrkají za máminými zády a nebýt zvonku, který u dveří zuřivě vyzvání, máma by jim to divadýlko určitě spočítala.

Jakub se žene ke dveřím jako první. „Babi, dědo! Máte pro nás dárky?“ vrhá se na prarodiče a očima fixuje dárkové tašky pomalované balonky, které vykukujou dědovi za zády.

„Jakube, chovej se slušně. Dárky nejsou důležité, důležité je popřát. A také to, že ti někdo stiskne ruku,“ pokouší se je vychovávat otec a sedá si spolu s prarodiči do obývacího pokoje.

„Ááúú! Jsi normální?!“ vykřikne táta, když mu Michal vší silou zmáčkne ruku. „Co tě to napadlo?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Titulná strana

Moji vyčůránci

Narozeninová oslava

Ukázka z následujícího dílu:

Tipy pro Vás a Vaši čtečku: