Top 10 zajímavostí

Galway Navštivte tradiční hospody, ochutnejte mořské plody a nasajte slaný vzduch.

Glendalough Starodávný klášter zasazený do nádherných přírodních kulis.

Kniha z Kellsu Tuto vzácnou středověkou knihu, známou též jako Kniha sv. Kolumby, ukrývá Trinity College v Dublinu.

Poloostrov Dingle Idylický „prst“ pevniny čnící do Atlantiku splní návštěvníkům romantické představy o Irsku.

Newgrange Pohřební komory představují vrchol prehistorického inženýrství.

Crown Liquor Saloon Vyhlášená belfastská hospoda s kachličkovaným interiérem a boxy odělenými vyřezávanými přepážkami.

Grafton Street Obchodní tepna Dublinu s kontinentálním nádechem.

Donegal Vnitrozemí i pobřeží tohoto hrabství oplývá divokou krásou, dosud nedotčenou turismem.

Temple Bar Centrum dublinského nočního života.

Cork Druhé největší město Irské republiky si zachovalo starosvětský šarm.

Ideální výlet po Irsku

1. den Dublin

Projděte se ulicemi georgiánského Dublinu, od dlážděného nádvoří Trinity College k rozlehlému náměstí Merrion Square. Pak si dopřejte lehký oběd v Národní galerii. Přejděte lávku Halfpenny Bridge a po hlavní třídě O’Connell Street pokračujte až na Parnell Square k Muzeu spisovatelů.

2. den Kilkenny a Tipperary

Autem vyrazte z Dublinu směrem na Kilkenny, do města založeného svatým Canicem v 6. stol. V rozlehlém parku na břehu řeky Nore najdete nádherný Kilkenny Castle. Oběd si dejte v Kilkenny Design Centre, v říši irských řemesel. Pokračujte v jízdě do Tipperary a udělejte si malý výšlap k působivé zřícenině Rock of Cashel.

3. den Cork City

Centrum města projděte pěšky, oběd si můžete dát v kryté tržnici. Pak si zajeďte vlakem do přístavu Cobh, který byl tím posledním, co ze své rodné vlasti viděly generace irských emigrantů – o jejich osudech se dozvíte v návštěvnickém centru The Queenstown Story.

4. den Killarney

Pobřežní silnice z Corku (N71) se vine přes vesničky s hospůdkami, které nabízejí tradiční místní pokrmy, až k zámku Bantry House a k subtropickým zahradám v Glengarriff. Jeďte dál přes Kenmare do průsmyku Moll’s Gap, odkud silnice klesá do Killarney.

5. a 6. den Kerry

Prozkoumejte jezera a vřesem porostlé stráně v Killarney, ať už pěšky, na kole, či v bryčce. Výlet do soutěsky Gap of Dunloe si můžete zpříjemnit plavbou po jezeře, nalodíte se u zříceniny Ross Castle.

7. den Útesy Cliffs of Moher

U městečka Lahinch můžete surfovat na vlnách, které o pár kilometrů dál naráží do proslulých útesů Cliffs of Moher. V Doolinu se při poslechu živé irské hudby zahřejte irským stew. Vydejte se na jednodenní výlet na Aranské ostrovy, nebo navštivte oblast Burren, kde se nacházejí megalitické památky.

8. den Divoký západ

Pokračujte na západ od Galway do oblasti Connemara, řídce osídlené divočiny s rašeliništi, modrými jezery a vřesem porostlými fialovými kopci. Vychutnejte si mořské dobroty v městečku Clifden, pak zamiřte do národního parku Connemara a vyšplhejte na Diamond Hill, odkud je nádherný výhled.

9. den Pobřeží hrabství Antrim

Generace návštěvníků obdivují zdejší bizarní čedičové sloupy Giant’s Causeway. V útulném hostinci v Bushmills, hned vedle nejstarší irské palírny, si můžete dát něco dobrého na zub. Nedaleko odtud se na mořských útesech tyčí romantické ruiny hradu Dunluce Castle.

10. den Belfast

Viktoriánské město s elegantními bary a restauracemi i jedinečnými muzei a knihovnami. Belfast je oblíbený cíl víkendových výletů, místní lidé jsou přátelští a pověstní svým smyslem pro humor. Na lodi můžete obeplout zdejší doky a dozvědět se něco o Titaniku; snáze pak pochopíte hrdost domorodců na industriální minulost města.

Úvod

Tráva v Irsku je snad opravdu nejzelenější na světě – ne nadarmo se zemi přezdívá „Smaragdový ostrov“, a to i přesto, že se deštěm promáčené zelené pastviny střídají s obilnými lány, skalnatými kopci, horami a rašeliništi. Rychle se měnící obloha přidává na dramatičnosti kontrastu pevniny a moře. V Irsku se totiž nikdy od celkem 4800 km dlouhého pobřeží nevzdálíte na více než 115 km. Daleko za mořem leží Amerika, útočiště pro nespočetné množství emigrantů. Z druhé strany ostrova leží Británie... vztahy mezi těmito sousedními zeměmi byly během minulých 8 staletí problematické.

Blízkost Golfského proudu způsobuje, že zimy jsou v Irsku mírné. Sněhové přeháňky jsou poměrně vzácné, na rozdíl od těch dešťových. Na západním pobřeží prší zhruba pětkrát za týden, na východě takřka každý druhý den. Bouřkové přívaly vody střídá osvěžující mžení, které téměř nezanechává stopy na chodnících. Sluníčko většinou vysvitne hned po dešti, a tak i malá přeháňka může být doprovázena překrásnou duhou.

Emigrace

Na ostrově žije asi 6 mil. lidí – méně než před velkým hladomorem ve 40. letech 19. stol. Počet irských emigrantů byl poměrně vysoký až do ekonomického boomu v polovině 90. let minulého století. Nárůst pracovních příležitostí dokázal odliv obyvatel zastavit. Dnes však lidé znovu odcházejí.

Existují „dvě Irska“: 26 hrabství Irské republiky a šest hrabství, které tvoří Severní Irsko. Každá země má své hlavní město: Dublin a Belfast. V Dublinu, živém městě se širokými bulváry, parky a harmonicky uspořádanými řadovými domy, je více muzeí a galerií než v jiných městech srovnatelné velikosti. Místní obyvatelé mají příjemně podvratný smysl pro humor, který dle některých zakrývá jejich hluboký fatalismus. Belfast je jediným průmyslovým centrem Irska. Ve srovnání s Dublinem je jeho energie zemitější a drsnější.

Ta pravá tvář Irska se nachází za hranicemi velkých měst. V Irsku je stále zakořeněna tradice farmářství. Když cestujete od jednoho města k druhému, dlouhé míle projíždíte zemědělskou krajinou hojně zabydlenou pasoucími se ovcemi. Přírodní krásy Irska jsou velmi různorodé: ohromující jako útesy Cliffs of Moher, poklidné jako jezera v Killarney, mystické jako „svatá“ hora Croagh Patrick anebo oku lahodící jako pastviny se stády koní v oblasti Curragh. Mezi přírodními krásami jsou roztroušeny působivé kamenné pozůstatky lidské činnosti staré tisíce let. Nejstaršími památkami jsou klášterní sídla, kde přežívala evropská učenost během temného období středověku.

Když se kouří z komína

Charakteristický odér rašelinného kouře ucítíte téměř na každém místě irského venkova. Od 17. století byla rašeliniště využívána jako zdroj levného paliva. Během velkého hladomoru (1845–51) byla usušená rašelina často jediným palivem, které bylo k dispozici. V poslední době se objevily efektivnější metody těžby rašeliny, což znamenalo značnou ekologickou zátěž. A tak, přestože rašelinný kouř v zimě pěkně voní, zbývající rašeliniště budou muset být před další intenzivní těžbou chráněna.

Irsko je sice malá země, ale měli byste je, podobně jako archivní víno, ochutnávat po doušcích. Může se stát, že na silničním ukazateli budou uvedeny tři různé cesty, které vedou do jednoho cíle, ale možná tam nebude žádná. V tom případě dejte na radu kolemjdoucích – pokud se jim bude zdát, že po dni plném návštěv památek vypadáte poněkud unaveně, pravděpodobně vás ujistí, že už je to jenom „malý kousek“. Jsou totiž neuvěřitelně ohleduplní, proto vás nebudou chtít stresovat sdělením, že je to ve skutečnosti ještě 32 km po úzké klikaté silničce.

Útesy Cliffs of Moher, hrabství Clare

Irové

Neexistuje žádná obecná charakteristika irské povahy. Severoirský protestant je všeobecně považován za serióznějšího, ale méně vynalézavého než severoirský katolík. Ten je zase pro změnu považován za více introvertního a méně impulzívního než katolík z jihu Irska. Irové jsou na tyto rozdíly velice citliví. Otázka státní příslušnosti zde proto hraje větší roli než ve většině ostatních zemí.

Hlavní a největší město Irské republiky, Dublin, má přes 1,8 miliónu obyvatel, což je třetina irské populace. Belfast, s počtem obyvatel kolem 650 000, je centrem Severního Irska. Po rozdělení ostrova po první světové válce zůstalo Severní Irsko součástí Spojeného království. Republika, která vznikla po krátké občanské válce v roce 1922, byla především zemědělským státem se silným vlivem římskokatolické církve.

V poslední čtvrtině 20. století, kdy bylo Severní Irsko zmítáno politickými nepokoji, se jih země pomalu transformoval do podoby moderního evropského státu. Členství v EU přineslo Irské republice značné ekonomické výhody a systém daňových pobídek přilákal do země evropské a americké firmy, zejména z odvětví high-tech a farmaceutiky. S poklesem vlivu církve částečně padla stará tabu týkající se rozvodů či mimomanželského sexu. Dublin se proměnil v město večírků a stal se oblíbeným cílem víkendových letů evropských nízkorozpočtových aerolinek.

Rodný jazyk

Poté co bylo Irsko v roce 1169 dobyto Anglo-Normany, postupně převážila nad původní irskou gaelštinou angličtina. Dnes mluví irštinou stěží 1 % lidí. Obroda gaelštiny neboli irštiny, jak je jazyk obvykle nazýván, se stala jedním z cílů státní politiky: vyučuje se ve školách a najdete ji (spolu s angličtinou) na všech oficiálních nápisech a dokumentech. V některých oblastech, kde je za oficiální řeč považována gaelština (říká se jim Gaeltacht), jsou silniční ukazatele psány pouze v tomto jazyce. Slovní zásoba, intonace a větná stavba gaelštiny naopak také infiltrovala do angličtiny. Gaelské jazykové prvky obohatily slavná literární díla a vtiskly každodenní mluvě jistou poetičnost.

Zábava v pivovaru Guinness

Severní hrabství

Poslední tři dekády 20. století byla pověst Severního Irska poskvrněna teroristickými útoky. Členové extremistických organizací si vzali za cíl připojit šest severních hrabství k Irské republice. Přestože určitá nesnášenlivost stále trvá, panuje zde dnes po většinu času vynucená shoda. Přispěly k tomu i dotace z Británie, EU a také ze Spojených států, které oblasti pomohly k relativní prosperitě.

Nápis v gaelštině

Dvě věci zde byly nedostatečně zdůrazňovány: skromná přátelskost místních lidí k cizincům a nádherné přírodní scenérie – každá jiná země, která by disponovala takovým přírodním bohatstvím, jako jsou skalní útvary Giant’s Causeway, jezera v hrabství Fermanagh, pohoří Mourne, a takovou spoustou golfových hřišť, by úpěla pod náporem turistů. Ale není se čemu divit, promarněné šance jsou něčím, v čem obě části ostrova vždy vynikaly.

Stručná historie

Pozůstatky z doby kamenné potvrzují, že Irsko bylo osídleno již před cca 8000 lety. První obyvatelé původem ze Skandinávie do země přišli pravděpodobně přes Británii. Anglie byla v té době se severní Evropou spojena pevninou a od Irska ji odděloval úzký mořský průliv.

Portrét Ježíše Krista z rukopisu Kniha z Kellsu (9. století)

Během mladší doby kamenné kmeny zabraly jednotlivá území a začaly na nich hospodařit. Po celé zemi jsou rozesety hrobky a svatyně, pocházející z tohoto období. Mají podobu jednoduchého kamenného dolmenu, stojícího uprostřed pole, nebo jsou to sofistikované průchozí hroby, které jsou vystavěny podle astronomických principů a vyzdobeny mysteriózními spirálovými a károvými rytinami.

Noví osídlenci si z Evropy přinesli dovednosti doby bronzové, technologie doby železné se na ostrově objevily až s příchodem keltských kmenů ze střední Evropy na sklonku předkřesťanské éry.

Římské legie, které si podmanily Británii, se zastavily na březích Irského moře. Během vlády římského impéria, která trvala několik staletí, tak byl ostrov ponechán svému osudu. I když irská společnost byla decentralizována a rozdrobena do spousty vzájemně se hašteřících „minikrálovství“, ostrovní kultura byla poměrně jednotná. Reprezentují ji druidové a také bardové – lidoví vypravěči, kteří mluvili irskou verzí gaelštiny.

Světcův úspěch

Náboženská mise svatého Patrika měla v Irsku nečekaný úspěch. Irsko bylo asi jedinou západoevropskou zemí, kde obracení na křesťanství nedoprovázely nepokoje a ztráty na životech, především z řad misionářů.

Den svatého Patrika

Keltové často podnikali výpravy do římské Británie s cílem získat majetek a otroky. Zajatci měli kompenzovat nedostatek pracovních sil. V 5. století se jedním z těchto „imigrantů“ z donucení stal tehdy 16letý Patrik, pozdější irský národní světec. Několik let strávil v Irsku jako pastýř, poté se mu podařilo uprchnout do Galie, kde se stal mnichem. Nakonec se vrátil zpět do Irska, aby obrátil „pohany“ na křesťanství.

Svatý Patrik a jeho následovníci vybudovali na ostrově systém klášterů, v nichž se soustředily veškeré církevní aktivity. Poklidný a řídce osídlený ostrov jako by byl pro duchovní život předurčen. Zatímco se zbytek Evropy potýkal s temným obdobím raného středověku, irské kláštery dále nesly pochodeň západní kultury a vzdělanosti. Učení lidé z různých koutů Evropy přicházeli na ostrov, aby se podíleli na jeho náboženském a intelektuálním růstu. Mniši z tohoto „ostrova světců a učenců“ sepisovali nádherné iluminované rukopisy, zatímco jiní jejich kolegové putovali do Británie i do Evropy, aby tam zakládali další křesťanské kláštery.

Vikingové

Na přelomu 8. a 9. století k ostrovu na svých štíhlých lodích připluli dobře vyzbrojení válečníci ze Skandinávie. Nechráněné irské kláštery, plné relikvií a dalších pokladů, byly pro bojovníky snadným terčem. Vikinské lodě s malým ponorem se dostaly prakticky všude, obeplouvaly irské pobřeží, ale pronikaly i do vnitrozemí proti proudu řek. Na obranu proti nájezdům byly v klášterech vystavěny vícepodlažní „round towers“ (kruhové věže). Sloužily jako rozhledny, zvonice, skladiště a k obraně v době napadení. Dodnes v Irsku stojí na 70 takových věží. Plenění klášterů však nebylo to jediné, co měli Vikingové v úmyslu. Zanedlouho začali na pobřeží zakládat obchodní kolonie a také první města – Dublin, Waterford a Limerick.

Irové se od Vikingů přiučili mořeplavectví, výrobě zbraní a zpracování kovů, jejich přítomnost však nesli dosti nelibě. Roku 1014 byli houževnatí Norové a jejich irští spojenci poraženi v bitvě u Clontarfu. V čele Irů stál velký irský král Brian Ború, který v bitvě padl.

Dědictví Vikingů v Irsku tak, jak si je připomíná Dublin

Soupeření a pomsta

Důvodem normanské invaze byla žárlivost. V roce 1152 byla unesena manželka irského krále Tiernana O’Rourkea, a to jeho rivalem Dermotem MacMurroughem z Leinsteru. Královna údajně s únosem souhlasila, dokonce snad celý plán zosnovala. Ať už tak nebo onak, O’Rourke dostal svou ženu o pár měsíců později zpět, avšak nezapomněl a neodpustil. V roce 1166 byl Dermot donucen uprchnout nejprve do Anglie a potom do Francie. Diplomaticky nadaný vyhnanec se spojil s mocným normanským šlechticem, hrabětem z Pembroke. Hrabě, známý pod přezdívkou Strongbow (Silný luk), se ochotně postavil do čela armády, která měla Dermotovi pomoci zpět k moci. Jeho činy nebyly nezištné – výměnou dostal hrabě za ženu Dermotovu dceru a k tomu příslib nástupnictví v Leinsteru. Houževnatí Normané – elita evropských válečníků té doby – zvítězili v bitvě u Waterfordu roku 1169 a hrabě Strongbow se ve waterfordské katedrále oženil s princeznou z Leinsteru.

Normanský „válečný stroj“ se šinul dál a snadno zdolal norská a irská vojska. Roku 1171 do Irska připlul anglický král Jindřich II., aby stvrdil svou moc nad pokořeným územím.

Anglická nadvláda

Obsazení Irska Anglo-Normany přineslo hluboké a dlouhodobé změny. Vládnoucí šlechta nechala vybudovat města, kostely a hrady. U Irů toto počínání budilo značné roztrpčení. Větší hrozbou než vzpoura ze strany starousedlíků byla však pro koloniální vládce kulturní asimilace přistěhovalců. Noví osídlenci totiž přejímali zvyky a způsoby irských domorodců a anglický kulturní vliv se zmenšoval. Proto byly v roce 1366 zavedeny tzv. Kilkennyské výnosy, které anglickému obyvatelstvu zakazovaly například smíšené sňatky nebo používání gaelštiny.

Anglická nadvláda byla upevněna až během panování Tudorovců. Jindřich VIII. se jako první anglický panovník nechal titulovat jako „král irský“ a stejně jako v Anglii i zde prosazoval myšlenky reformace. Nové náboženství však zapustilo kořeny pouze v oblasti Pale (území kolem Dublinu) a ve větších provinčních městech, která byla pod přímou anglickou kontrolou. V ostatních částech Irska fungovaly dále katolické kláštery a byl stále používán irský jazyk.

Vliv katolické církve se zmenšil teprve nedávno

V polovině 16. století se dostala na pořad dne tzv. politika osídlování, která spočívala v strategickém přerozdělení majetků. Zemědělská půda patřící katolíkům byla konfiskována a darována protestantským přesídlencům. Během panování Alžběty I. vypuklo několik povstání. Nejvážnější vzpoura proběhla v provincii Ulster, kde se místní šlechta spojila se Španělskem, královniným úhlavním nepřítelem. V roce 1601 se malá španělská armáda vylodila v přístavu Kinsale na jihu Irska. Angličané porazili jak španělské vetřelce, tak ulsterské vojenské oddíly. Vůdcové z řad ulsterské aristokracie po porážce odešli do exilu. Osídlovací program poté s přetržkami pokračoval. Během vlády Jakuba I. byla zabavena většina „katolické“ půdy na severu ostrova, aby mohla být osídlena tisíci Skotů a Angličanů. Po občanské válce v Anglii se v Irsku vylodil Oliver Cromwell a nemilosrdně zmasakroval posádky v městech Drogheda a Wexford, které stály na straně jeho rivala Karla I. S chutí se potom pustil do nové kolonizace Irska. Od roku 1654 směli katolíci vlastnit pouze pozemky na západ od řeky Shannon – půda zde byla většinou hornatá a neúrodná.

Po náboženských válkách, které vyvrcholily bitvou u řeky Boyne, byla irská katolická většina vystavena další perzekuci. Protestantský irský parlament zavedl nový trestní zákoník Penal Laws, který zbavil katolíky posledních zbytků vlivu.

Revoluční myšlenky

Americká revoluce přinesla nový způsob myšlení i do Irska. Prvním, kdo agitoval za větší svobodu a toleranci, byl Henry Grattan. Přestože byl protestant aristokratického původu, obhajoval v Dolní sněmovně londýnského parlamentu práva všech Irů. Záhy se k němu připojil další irský protestant – Theobald Wolfe Tone, mladý právník horující za parlamentní reformy a zrušení protikatolických zákonů. Právě díky jeho snaze získali katoličtí vlastníci půdy v roce 1793 volební právo. Wolfe Tone založil hnutí United Irishmen a v roce 1798 se za pomoci francouzské eskadry pokusil o invazi u pobřeží Corku. Tento pokus byl velmi rychle zastaven a jeho ideový vůdce zajat britskými námořními silami. Po obvinění z velezrady spáchal Wolf Tone ve vězení sebevraždu.

Bitva u řeky Boyne

Irsko se stalo dějištěm souboje o britský trůn mezi holandským protestantem Vilémem Oranžským a jeho tchánem, katolickým králem Jakubem II. Jakub II. připlul z exilu ve Francii do Irska, aby zmobilizoval své spojence a střetl se s Vilémovou armádou v červenci 1690 na řece Boyne. Oranžisté, podporovaní jednotkami z několika protestantských hrabství, početně značně převyšovali irské a francouzské síly a záhy zvítězili. Ačkoliv se tato bitva nijak výrazně nezapsala do historie válečnictví, např. použitím zvláštní vojenské taktiky či nějaké nové zbraně, je dodnes výročí Vilémova vítězství v Severním Irsku mohutně oslavováno.

V roce 1801 byl irský parlament zrušen, poté co sám schválil Act of Union (Zákon o sjednocení), jímž bylo ustanoveno Spojené království Velké Británie a Irska. V roce 1823 Daniel O’Connell založil Katolickou asociaci, která si vytyčila za cíl emancipaci katolíků. O pět let později získal křeslo v Dolní sněmovně, ale dle platných zákonů se jako katolík nemohl ujmout svého mandátu. Aby nedošlo ke konfliktu, schválil parlament emancipační zákon (1829) a zrušil některá diskriminační nařízení.

Osvoboditel

Daniel O’Connell byl jedním z prvních irských katolíků, který se stal advokátem. Od začátku kariéry se zasazoval o emancipaci katolíků. Roku 1829 dosáhl odvolání protikatolické legislativy. Od té doby se mu říká „Osvoboditel“.

Hladovění a emigrace

Jednou z nejhorších pohrom 19. stol. byl Velký hladomor. V září 1845 se v jihovýchodní části Irska objevila bramborová plíseň. Britská vláda ihned zahájila pátrání po jejím původu, šíření nákazy se však nepodařilo zabránit. Další rok byla zasažena úroda brambor po celém ostrově. Irští venkované přišli tak o svoji základní potravinu. K hladovění se přidalo studené zimní počasí a nemoci. Britská vláda neposkytla hladovějícímu Irsku pomoc; dle svého tvrzení (či přesvědčení) nechtěla zasahovat do pravidel volného trhu.

Přeživší prchali ze zubožené země na palubách rozvrzaných bárek, tzv. „coffin ships“ (lodě – rakve). Irští uprchlíci zaplavili města jako například Liverpool, Halifax, Boston nebo New York. Hladomor snížil počet obyvatel ostrova o dva milióny lidí – polovina z nich zemřela, druhá polovina emigrovala. Celé další století trvalo, se pokles počtu obyvatel zastavil.

Frustrace a revolta

Na konci 19. století začalo ožívat irské národní uvědomění, v roce 1905 se několik vlasteneckých skupin spojilo do hnutí nazvaného Sinn Féin („My sami“).

Během Velikonočního povstání v roce 1916 vzbouřenci obsadili budovu hlavní pošty v Dublinu a vyhlásili nezávislost Irska na Británii. Policejní orgány sice povstání, postrádající jakoukoli širší podporu, potlačily, ovšem následná nelítostná poprava revolučních vůdců rozbouřila jinak letargickou veřejnost. Boj za nezávislost začal.

V dalších volbách přesvědčivě zvítězilo nacionalistické hnutí Sinn Féin, vedené Eamonem de Valerou. Nově zvolení poslanci ze Sinn Féin odmítli převzít své mandáty v londýnské Dolní sněmovně, místo toho ustanovili v Dublinu nový parlament Irska – Dáil Éireann.

Pomník věnovaný emigrantům, hrabství Cork

Dva roky partyzánských válek vyústily v prosinci 1921 v sepsání dohody o rozdělení Irska. Šest hrabství na severu ostrova, kde protestantská většina odmítala dublinskou vládu, zůstalo součástí Spojeného království. Zbývajících 26 hrabství, obývaných převážně katolíky, vytvořilo Svobodný irský stát (Éire), v této fázi ještě dominium v rámci Britského impéria. Většina republikánů se však nesmířila s novým uspořádáním a na jihu ostrova vypukla krvavá občanská válka, která trvala do roku 1923. Po volbách o devět let později se k moci opět dostal Eamon de Valera a přislíbil „vzkříšení“ gaelského jazyka a tradiční irské kultury. 26 hrabství zachovalo ve 2. světové válce neutralitu a v roce 1949 se Irsko formálně stalo nezávislou republikou.

Severnímu Irsku ponechala Británie značnou míru suverenity, reprezentovanou především vlastní vládou. Mnozí katolíci však legitimitu britské provincie neuznali a protestanti na to odpověděli tím, že nabízeli práci a bydlení pouze příslušníkům své komunity. V roce 1969 byly potlačeny demonstrace vystupující proti těmto nespravedlnostem. Na povrch vypluly staré křivdy a odstartovaly tři desetiletí plné vzájemné nenávisti a krvavých teroristických útoků. Teprve v roce 1998 byla podepsána takzvaná Velkopáteční dohoda, která stanovila rámec pro samosprávu Severního Irska. V roce 2005 IRA (Irská republikánská armáda) vyhlásila permanentní příměří a vyzvala k odevzdání zbraní, čímž uvolnila cestu k vytvoření nové vlády v květnu 2007.

Premiér Enda Kenny

Přijetí eura, vytvoření nových průmyslových odvětví a investice do státní infrastruktury vedlo k ekonomickému vzestupu země. Irsku se začalo přezdívat „Keltský tygr“. Po propuknutí globální finanční krize však země upadla do hluboké recese. Středopravá strana Fianna Fail vedená premiérem Brianem Cowenem rozhodla, že stát vezme veškeré bankovní dluhy na sebe. Vláda zvýšila daně ve všech oblastech a zároveň prosadila celou řadu škrtů. Ve volbách v roce 2011 Cowenova strana propadla a moc převzala koaliční vláda premiéra Endy Kennyho. Návštěva královny Alžběty II. v květnu 2011 byla chápána jako usmiřující gesto, které bylo tolik potřeba v neradostné době ekonomické stagnace. Navzdory všem krizím zůstává irský duch nezlomen – řídí se totiž oblíbeným heslem „Keep going, sure it’s grand.“

Historické milníky

asi 7000 př. n. l.

Nejstarší archeologické nálezy na pobřeží Irska.

asi 500 př. n. l.

Keltská migrace do Británie. V Irsku začíná doba železná.

asi 432

Svatý Patrik obrací Irsko na křesťanství.

1014

Brian Ború, nejvyšší král Irska, poráží Vikingy v bitvě u Clontarfu.

1366

Kilkennyské výnosy zakazují Angličanům smíšené sňatky a používání gaelštiny.

1541

Jindřich VIII. se prohlašuje irským králem.

1608

Jakub I. osídluje oblast Ulsteru protestanty ze Skotska a Anglie.

1649

Oliver Cromwell během krvavého vojenského tažení dobývá Irsko.

1690

Vilém Oranžský poráží krále Jakuba II. v bitvě u řeky Boyne.

1800

Zákonem o sjednocení se Irsko stává součástí Spojeného království.

1845–51

Velký hladomor; umírá přes milión lidí.

1905

Vznik hnutí Sinn Féin („My sami“).

1916

James Connolly a Pádraig Pearse vedou přibližně 1800 dobrovolníků a obsazují veřejné budovy během „Velikonočního povstání“.

1918–23

Hnutí Sinn Féin získává drtivou většinu ve volbách a utváří irský parlament v Dublinu. Po anglo-irské válce v letech 1919–21 je smlouvou vytvořen Svobodný irský stát (s výjimkou šesti hrabství v Severním Irsku).

1937

Svobodný irský stát (Éire) přijímá svou první ústavu.

1949

Svobodný irský stát (Éire) opouští Britské společenství národů a oficiálně se přejmenovává na Irskou republiku.

1972

Britští vojáci zastřelili 13 demonstrantů během „Krvavé neděle“. Parlament je rozpuštěn. Severní Irsko je spravováno přímo z Londýna.

1973

Irská republika se připojuje k EHS (nyní EU).

1998

Podepsána Velkopáteční dohoda.

2002

Irská republika přijímá euro.

2007

Zformována společná vláda v Severním Irsku.

2010

Světová finanční krize vede ke krachu dvou hlavních irských bank. Státní dluh překračuje hranici 24 miliard eur.

2011

Po pádu vlády vedené stranou Fianna Fail se k moci dostává koalice labouristů a strany Fine Gael. Britská královna Alžběta II. poprvé navštěvuje Irsko. Michael D. Higgins je zvolen irským prezidentem.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Top 10 zajímavostí

Úvod

Stručná historie

Historické milníky

Kam se vydat

Dublin

Výlety z Dublinu

Jihovýchod

Jihozápad

Západ

Severozápad

Severní Irsko

Volný čas

Zajímavosti

Když se kouří z komína

Bitva u řeky Boyne