Top 10 zajímavostí

Sony Center Futuristický zábavní komplex v srdci náměstí Potsdamer Platz

Schlossbrücke Nejhezčí berlínský most s krásnými sochami

Gendarmenmarkt Grandiózní náměstí se dvěma katedrálami – dvojčaty

Říšský sněm Výhled z prosklené kopule parlamentní budovy stojí za to

Braniborská brána Po staletí symbol Berlína

Zámek Charlottenburg Mistrovské dílo v barokním a rokokovém slohu)

Neue Nationalgalerie Prohlédněte si skvělou sbírku umění 20. století

Muzeum Pergamon Uvidíte zde vzácné poklady antického světa

Židovské muzeum Přibližuje tragédii celého židovského národa i pohnuté osudy jednotlivců

Zámek Sanssouci Projděte se kolem elegantních paláců a po krásných zahradách

Ideální den v Berlíně

9.00 Snídaně

Místo v restauraci Käfer na střeše Říšského sněmu si rezervujte předem, vyhnete se tak dlouhým frontám zájemců o vyhlídku z prosklené kopule.

10.00 Dopolední procházka

Projděte Braniborskou branou a vydejte se dále po třídě Unter den Linden. V muzeu voskových figurín Madame Tussauds si můžete podat ruku s Ottovon Bismarckem nebo s Albertem Einsteinem.

12.00 Nákupní terapie

Zabočte do Friedrich-straße a nakupujte (anebo si alespoň prohlédněte výlohy) na berlínské nákupní třídě. Prohlédněte si také velikou pestrobarevnou skulpturu v budově Quartier 205, kde se můžete naobědvat.

14.00 Plavba po řece

Zamiřte do přístaviště Schiffbauerdamm (poblíž mostu Weidendammer Brücke) a vydejte se na vyhlídkovou plavbu po řece Sprévě. Nejkratší plavby trvají asi hodinu a poznáte během nich vládní čtvrť a některé další významné pamětihodnosti Berlína.

16.00 Kavárenská kultura

Vydejte se zpět na bulvár Unter den Linden a ochutnejte některý z typických německých sytých moučníků ve starosvětské kavárně Operncafé. V růžové barokní budově naproti sídlí fascinující Německé historické muzeum (Deutsches Historisches Museum).

17.00 Velké budovy

Prohlédněte si moderní architekturu na náměstí Potsdamer Platz (autobus č. 200 vás sem zaveze přímo z bulváru Unter den Linden) a pokud chcete vidět představení skupiny Blue Man Group v 18 či 21 hodin, zastavte se u předprodeje vstupenek na Arkaden mall.

18.00 Panorama při západu slunce

Vyjeďte nejrychlejším výtahem v Evropě do nejvyššího patra červeného mrakodrapu Kohlhoff Tower na náměstí Potsdamer Platz a vychutnejte si pohled na západ slunce z vyhlídkové plošiny. Podobný výhled se vám naskytne také z baru a restaurantu Solar (Stresemannstraße 76; prosklený výtah se nachází na opačné straně nádvoří).

19.00 Čas na večeři

Večeři si můžete dát v jedné z mnoha restaurací na Potsdamer Platz. Dobrou volbou je Sony Center (přes ulici), kde se při jídle můžete kochat skutečně působivou architekturou.

21.00 Na tahu městem

Je čas objevování nočního života Berlína. Začít můžete třeba v Kulturbrauerei, starém přebudovaném pivovaru ve čtvrti Prenzlauer Berg, kde jsou – pokud jde o kluby a bary – možnosti takřka neomezené. Dostanete se sem linkou metra U2; vystupte na Eberswalder Straße a pak jděte pěšky přes Schönhauser Allee až na ulici Sredzkistraße.

Úvod

Jistě nebudeme přehánět, když budeme tvrdit, že jen málo měst v Evropě evokuje její moderní dějiny v takové míře jako Berlín. Téměř všude najdete připomínky dramatických událostí 20. století. Berlín se otevřeně hlásí ke své minulosti, a to k té dobré i k té špatné – přibližuje ji řadou muzeí a památníků. Občas jsou vzpomínky možná až příliš dojímavé a bolestné. Přesto je určitý optimismus Berlíňanů, se kterým míří vstříc budoucnosti (a zároveň projevují respekt k utrpení v minulosti), hoden obdivu. Návštěva této živé a kultivované metropole, která byla svědkem skutečně velmi pohnutých lidských osudů, je proto zážitkem, na nějž milovníci historie, ale také cestování jen tak nezapomenou.

Hlavní město Německa vyvolává rozmanité pocity: obdiv ke zdejší kultuře, nenávist k centru hitlerovské tyranie, soucit k těžce zkoušené baště křehké poválečné svobody a možná i bázeň z místa, kde mohl vzniknout konflikt během studené války. Berlín snad více než kterékoli jiné hlavní evropské město odráží obrovské změny, jež se během minulého století odehrály v západní i ve východní Evropě.

Významné historické momenty mají v Berlíně své symboly. Vznešený zámek Charlottenburg a památníky na třídě Unter den Linden oslavují slavnou pruskou minulost, Braniborská brána symbolizuje znovusjednocení města, budova Říšského sněmu připomíná návrat sjednoceného Německa k parlamentní demokracii, gigantický Olympijský stadion zase vypovídá o bombastičnosti Hitlerova diktátorství. Chaos a destrukci konce období nacismu připomínají pozůstatky vybombardovaného Pamětního kostela císaře Viléma, zvěrstva holocaustu potom nespočet menších i větších pomníků a památníků. Odhodlání židovské komunity navázat na drasticky přetrhané tradice asi nejlépe vyjadřuje nádherně zrekonstruovaná Nová synagoga.

Pozůstatky rozdělení

Východní části města – Mitte, Pankow, Friedrichshain či Prenzlauer Berg – tvoří hustě osídlené centrum. Místní činžáky (poněkud opovržlivě nazývané Mietskasernen, doslova „kasárna k pronájmu“) inspirovaly ve 20. letech minulého století Proletářské divadlo Erwina Piscatora a Bertolta Brechta. Když byl Berlín na konci 2. světové války rozdělen, bylo téměř symbolické, že sovětský sektor, odsouzený ke komunistickým experimentům, zahrnoval především dělnické oblasti, zatímco středem Západního Berlína byla buržoazní čtvrť Charlottenburg.

Ostalgie

Jak je názorně zachyceno ve filmu Goodbye Lenin! (2003), pro některé východní Němce bylo znovusjednocení skutečně velkým šokem. Všichni sice zánik NDR svým způsobem akceptovali, přesto pořád s určitou nostalgií vzpomínají na dobu, která přes veškerá negativa totalitního režimu přinesla, dle jejich názoru, i mnoho dobrého. Ve svých nostalgických vzpomínkách na východní Německo (odtud termín Ostalgie – Ost znamená německy východ) se lidé nejčastěji vracejí k životním jistotám, jako byla 100% zaměstnanost anebo podnikové školky. Vysoko si cení i východoněmeckých produktů, jako byly potraviny či domácí potřeby. Některé Ostprodukte jsou opět v módě, např. zelení a červení panáčci na semaforu Ampelmännchen anebo postavičky Sandmännchen z německého dětského televizního pořadu.

Poněkud jiný pohled na období NDR představuje kniha Stasiland od Anny Funderové a skvělý film Životy těch druhých (2006) – obě díla zobrazují dopad totalitní státní moci na osobní život lidí.

Po pádu Berlínské zdi přineslo spojení dvou skupin lidí s odlišným způsobem uvažování, hospodaření i sociálním systémem dříve netušené problémy. Desetitisíce občanů východního Německa se rozhodly přesídlit na Západ, kde měli nárok např. na příspěvky na bydlení nebo vládou dotované rekvalifikace. Finanční břemeno s tím spojené však čím dál více zatěžovalo západní Němce, a to dokonce do té míry, že někteří Západoberlíňané začali litovat, že Berlínská zeď vůbec kdy padla.

Zastávka S-Bahnu Friedrichstraße

Ale ani pro obyvatele východního Berlína nebylo sjednocování jednoduché. Náhlý vpád západní tržní ekonomiky měl v některých ohledech značně negativní důsledky spojené se ztrátou jistot, jako byly pevně dané mzdy či stálost zaměstnání. Jak prohlásil někdejší západoněmecký kancléř Willy Brandt: Bude třeba dlouhé doby a také nesmírných investic, aby se podařilo „dát dohromady to, co k sobě patří“.

Rekonstrukce a obnova

Pád Zdi a následná integrace do té doby rozděleného města vedly k nebývalému kulturnímu rozkvětu. Berlín je zcela po právu pyšný na své umělecké zázemí – ve městě najdeme tři operní scény, tři velké symfonické orchestry a dvě národní galerie. Kulturforum v parku Tiergarten bylo rozšířeno, zrekonstruován byl působivý Muzejní ostrov (Museumsinsel) uprostřed řeky Sprévy, vznikla rovněž nová velká muzea, např. Židovské muzeum. Západoberlínské divadlo Schaubühne spolu se soubory Berliner Ensemble, Volksbühne a Deutsches Theater na Východě patří v současnosti k jedněm z nejrespektovanějších divadelních scén na světě; uvádějí klasické i avantgardní divadelní hry. Také berlínská kinematografie (vrcholnou akcí sezóny je Berlínský filmový festival) se znovu hlásí k tradici velkého tvůrčího období 20. let minulého století – tuto dobu připomíná skvělé Filmmuseum Berlin.

Fronta před Říšským sněmem

Někteří Berlíňané s kapkou cynismu tvrdí, že se jejich město proměnilo v největší staveniště Evropy, ale právě díky této výstavbě vznikají nové kancelářské, obchodní a obytné prostory potřebné pro rostoucí populaci města – počet obyvatel se významně zvýšil po přesunu vládních ministerstev a dalších státních úřadů z Bonnu do Berlína. Některé z nových budov jsou opravdu krásné– a leckdo si tu díky nim může připadat jako uvnitř umělecké galerie. Na střeše budovy Říšského sněmu, v níž opět po letech sídlí sjednocený německý parlament, přibyla velká prosklená kopule, která má symbolizovat otevřenost a průzračnost současné německé politiky. Firmy Daimler-Chrysler a Sony se výstavbou svých sídel postaraly o výjimečnou transformaci náměstí Potsdamer Platz, kolem bývalého „Checkpointu“ Charlie také vyrostly nové obchody, kanceláře i obytné domy. Na ulici Friedrichstraße se objevila nablýskaná nákupní centra plná značkových obchodů, staré chátrající budovy ve východní části města byly přeměněny na umělecké galerie, exkluzivní módní butiky a kavárny. Pěkným příkladem této proměny je čtvrť Scheunenviertel, nacházející se na severozápad od stanice dráhy S-Bahn Hackescher Markt, kde již jen stěží najdete jakékoli stopy po někdejším hospodářském úpadku.

Vzdušné místo

Navzdory všemu betonu, oceli a sklu je Berlín nejzelenější evropskou metropolí – téměř 40 % plochy města pokrývají jezera, řeky, parky a lesy. Vedle parku Tiergarten a řeky Sprévy v centru města najdeme na jihozápadním předměstí les Grunewald, řeku Havolu a jezero Wannsee, na severu potom lesy a jezero ve čtvrti Tegel. Na městské periferii se rozkládají malé zahrádkářské kolonie, např. v Lübars. Ve východní části Berlína naleznete zelené plochy Großer Müggelsee a také lesy a parky v okrscích Treptow a Köpenick.

Rozjímání na Kulturforu

Určitě stojí za to vydat se také za hranice města. Dobře dostupné je město Postupim (Potsdam) na druhé straně mostu Glienicker Brücke – můžete si tu prohlédnout palác Fridricha Velikého zvaný Sanssouci a přilehlé zahrady, projít se po lesích či parcích v okolí obcí Charlottenhof, Petzow či Werder, projet se na loďce po jezeře Templiner See anebo se vydat na pouť do kláštera Lehnin poblíž města Brandenburg.

Duchem mladý

Vedle historických pamětihodností stojí určitě za to poznat jeho obyvatele. V průběhu bouřlivé minulosti byly vždy vlastnosti Berlíňanů jako víra v sebe sama, odvaha a důvtip předmětem obdivu okolního světa. V našich představách jsou všichni Němci, ale Prusové obzvlášť, vnímáni jako chladní a nepřístupní lidé; tyto předsudky ale většinou brzy zmizí po setkání se vstřícnými a dobrosrdečnými obyvateli města.

Mladá berlínská „alternativní scéna“ připomíná Berlín 20.let minulého století, kdy byl centrem živé a nezávislé tvůrčí energie, někdy zacházející až do iluzí zbaveného nihilismu dělnických okrsků Neukölln či Kreuzberg. Zajímavé je, že právě v těchto oblastech žije velká komunita imigrantů nazývaných Gastarbeiter (v překladu doslova „hostující pracovníci“), kteří jsou většinou z Turecka a dodávají sociálnímu i gastronomickému životu města další rozměr.

Rozrůstající se metropoli v současnosti navštěvuje okolo 11miliónů turistů ročně; žádný z nich pravděpodobně nezůstává k městu lhostejný – návštěvníci zažívají spíše směsici pocitů výlučnosti a úžasu z toho, že mohli být očitými svědky rozvoje a obnovy tohoto města.

Stručná historie

Ironií je, že dnešní německé hlavní město bylo rozděleno již v době, kdy získalo městská práva, tedy kolem roku 1200. V těch dobách zde existovala dvě vzájemně soupeřící sídla, která nikterak neprahla po sjednocení. Rybáři z osady nazývané Cölln (část názvu se zachovala v označení dnešní čtvrti Neukölln) žili na ostrově uprostřed řeky Sprévy, zatímco kolem tržišť, nad nimiž se dodnes tyčí věže kostelů Nikolaikirche a Marienkirche, vyrostlo město Berlín zahrnující dnešní čtvrť Mitte. Cölln i Berlín chránila směrem od jihu pevnost Burg Köpenick a obě sídla bývala významným obchodním centrem na cestě mezi Magdeburgem a Poznaní.

Obyvatelstvo tohoto „dvojměstí“ bylo zhruba od 13. století převážně německého původu – sestávalo zejména z kupců a řemeslníků pocházejících ze severního Porýní, Vestfálska a Dolního Saska; později dorazili také osadníci z Durynska a z pohoří Harz. Města Berlín a Cölln se oficiálně spojila v roce 1307 a stala se centrem Braniborska – a místem potírání tlup loupeživých rytířů, které v té době terorizovaly kupce i sedláky v okolí. Prosperující sídlo se připojilo ke spolku hanzovních měst a stalo se významným obchodním střediskem, kde probíhala směna žita, vlny, dříví či kůží a kožešin z východní Evropy.

Centrum starého Berlína u Nikolaikirche

Berlín fungoval v rámci německé říše jako autonomní entita až do roku 1448, kdy moc nad městem převzal braniborský kurfiřt Fridrich II. – poté, co potlačil ozbrojené lidové povstání nazývané Berliner Unwillen. Fridrich pocházel z dynastie Hohenzollernů, která zde pak vládla po více než 450 let.

Nezávislý duch Berlíňanů se projevil během reformace. Lidé byli znechuceni placením desátků a dalších poplatků katolické církvi a v roce 1539 dokázali přesvědčit svého kurfiřta JáchymaII., aby přijal protestantské vyznání.

Stejně jako jiné části Německa byl i Berlín značně poničen během třicetileté války (v letech 1618–48). Braniborští vládcové se sice snažili být zadobře jak s protestantskými, tak s katolickými vojsky, nakonec si však znepřátelili obě strany a špatně opevněný Berlín za to krutě zaplatil.

Prusko a Napoleon

Markrabě Fridrich Vilém I. Braniborský, zvaný též Velký kurfiřt (vládl v letech 1640–88), při své snaze sjednotit Braniborsko a Prusko nechal Berlín opevnit a učinil z něj posádkové město. Za jeho vlády dorazila do města první vlna imigrantů– 50bohatých židovských rodin, které byly vykázány z Vídně v roce 1671. O 14 let později se přistěhovalo asi 5600 hugenotů, kteří byli po zrušení Ediktu nantského vyhnáni z Francie. V době, kdy Francie udávala směr kulturního vývoje Evropy, tito vzdělaní obchodníci a vysoce kvalifikovaní řemeslníci – zlatníci, krejčí, kuchaři i restauratéři– dodali městu novou kultivovanost a šarm.

Město vzkvétalo i za panování syna Velkého kurfiřta Fridricha I. Pruského, který se v roce 1701 v Königsbergu nechal korunovat pruským králem. S podporou manželky Sofie Charlotty založil v Berlíně akademii umění a společnost věd. Barokní mistr Andreas Schlüter byl pověřen přebudováním královského paláce, který však byl v roce 1950 zbourán a nahrazen východoněmeckým Palácem republiky – ten byl pro změnu stržen v roce 2008. Jako ukázka elegance byla naopak zrestaurována rezidence Sofie Charlotty – zámek Charlottenburg.

Zámek Charlottenburg

Pruský král Fridrich Vilém I. (1713–40) pohlížel poněkud spatra na barokní lesk dvora svých rodičů a do té doby poklidně a lehkomyslně žijícím Berlíňanům se snažil vnutit novou spořivou a rigidní koncepci Preussentum (prušáctví), tzn. bezpodmínečnou podřízenost panovníkovi a jeho administrativě a jasně definované rozdělení společnosti, které upevňovalo nadvládu aristokracie a vojenských důstojníků – proto se také Fridrichovi přezdívalo „kaprál na trůně“. Vojensky založený král, jenž strávil celý život v uniformě, měl dvě posedlosti: tělesné tresty v armádě a neustálé mytí rukou. Byl velmi vznětlivý a současně hluboce věřící, ve svých zálibách prostý – největší potěšení nalézal v mužské společnosti s dýmkou v jedné ruce a korbelem piva v druhé – víno mu připadalo příliš drahé.

Lehký život

V 15. století byl život v Berlíně patrně velmi snadný a lehký, jak se lze domnívat z poznámky historika Trithemia: „Život zde není nic jiného, než spousta jídla a pití.“

Za vlády Fridricha II. Velikého (1740–86) se Prusko dostalo do popředí evropské politiky. Panovník se soustředil například na přeměnu Postupimi na jakési „mini-Versailles“, kde se mluvilo francouzsky a kde jako dvorní filozof působil osvícenec Voltaire. V Berlíně se Fridrich objevoval zřídkakdy, většinou jen pokud chtěl získat veřejnou podporu – a vybrat daně – po návratu z nákladných válek, které vedl proti Polákům, Rusům a Rakušanům. Přesto zanechal v německém hlavním městě nesmazatelnou stopu v podobě monumentálního náměstí Forum Fridericianum (dnešní Bebelplatz) na začátku třídy Unter den Linden, které navrhl architekt von Knobelsdorff.

Během napoleonských válek se pruská vojska nemohla měřit se silou Napoleonovy armády. Když v roce 1806 Francouzi postupovali územím východního Německa, uprchli příslušníci pruského dvora, berlínské úřednictvo i měšťanstvo na venkov. Na obranu města nebyly povolány žádné jednotky. Napoleonův triumfální průjezd Braniborskou branou však roznítil novou vlnu německého patriotismu.

Hlavní město Německa

Během dvou let francouzské okupace Berlína vyzýval filozof Johann Gottlieb Fichte německý lid, aby osud svého národa vzal do vlastních rukou. Jeho plamenné projevy v Královské akademii byly prý dokonce záměrně přehlušovány najatými bubeníky.

Po Napoleonově porážce byly jedním ze sjednocujících prvků nacionalistického hnutí tzv. Lesecafés (čtenářské kavárny), např. Spargnapani nebo Kranzler. Scházela se v nich berlínská inteligence, pročítaly se zahraniční noviny a shromažďovaly se informace, které nebyly k mání v cenzurovaném berlínském tisku.

Královské zelí

Po nástupu Fridricha Viléma I. na trůn se na zdi paláce objevil nápis, který přesně vystihoval nákladný styl života vládcových rodičů: „Tento zámek je k pronájmu a královská rezidence v Berlíně na prodej.“ Aby král splatil zděděné dluhy, snížil platy dvořanů z 250 000 stříbrných tolarů na 50000, prodal honosná korunovační roucha, dal roztavit palácové stříbro a květiny v zahradách zámku Charlottenburg nahradit mnohem praktičtější plodinou – zelím.

Mezitím pokračovala průmyslová revoluce, během níž vznikla nová početná společenská třída – proletariát (v Berlíně bylo asi 50 000 dělníků), který se začal hlásit o svá práva. Demonstrace na protest proti nedůstojným pracovním a životním podmínkám byly tvrdě potlačeny; pruská jízda po sobě zanechala 230 mrtvých. Král sice učinil drobné ústupky, ale požadavky na svobodu slova a tisku zůstaly na úrovni slibů. Rok nato byla policejní kontrola naopak zesílena, cenzura tisku obnovena a na táborech lidu se to jen hemžilo vládními špióny.

Vojenské úspěchy za francouzsko-pruské války (1870–71) vynesly Prusko do čela nově sjednoceného Německa. Za vlády císaře Viléma I. a kancléře Bismarcka se z Berlína stalo hlavní město říše, Reichshauptstadt. V období průmyslového rozvoje nazývaného Gründerzeit („zakladatelská léta“, do roku 1880) přesáhl počet obyvatel města hranici jednoho miliónu. Berlín vzkvétal coby centrum německého strojního průmyslu.

Fridrich Veliký

Po éře rychlého hospodářského růstu město začínalo být také kulturní a politickou metropolí Německa – např. berlínský malíř Max Liebermann a další jeho kolegové otřásli dominantní pozicí Mnichova v německém malířství. Mezinárodní věhlas získala v této době také Berlínská filharmonie s hostujícími skladateli jako Čajkovskij, Strauss či Grieg. V roce 1905 se vedení berlínského divadla Deutsches Theater ujal Max Reinhardt.

Co se týče vědy, v téže době získal Robert Koch Nobelovu cenu za objev původce tuberkulózy a Max Planck předsedal nově vzniklé Společnosti císaře Viléma pro rozvoj vědy (později přejmenované na Společnost Maxe Plancka) – v čele oddělení fyziky nestál tehdy nikdo jiný než Albert Einstein.

Válka a revoluce

Po letech sociálních nepokojů Berlíňany sjednotila 1.světová válka. Na jejím počátku, v srpnu 1914, se lidé shromažďovali po tisících, aby pozdravili svého císaře. Toto nadšení však nemělo dlouhého trvání a světová válka se brzy ukázala být „labutí písní“ vládnoucí dynastie Hohenzollernů.

Nadšení vlastenci v roce 1914

Velké ztráty doma i na frontě měly velký vliv na změnu veřejného mínění. V roce 1916 založili Karl Liebknecht a Rosa Luxemburgová marxistický Spartakův svaz. Poporážce Německa pak propukla v Berlíně revoluce. Sociální demokraté vyhlásili Německou republiku, Liebknecht a jeho přívrženci ale obsadili královský palác a prohlásili republiku za socialistickou.

Kancléř Friedrich Ebert, který jakoukoli revoluci sovětského typu striktně odmítal, nakonec se svými sociálními demokraty nad spartakovci zvítězil. Byly proti nim povolány asi 4000příslušníků Freikorps (pravicové polovojenské dobrovolnické organizace). Liebknecht a Luxemburgová byli 15.ledna1919 zavražděni. O čtyři dny později bylo zvoleno Národní shromáždění – dominantní sociální demokracie přesunula vládu do bezpečí města Výmaru, aby tam sepsala ústavu nové republiky.

Rosa Luxemburgová

Pamětní deska u mostu Lichtensteinbrücke označuje místo, kde bylo do Landwehrského kanálu vhozeno tělo Rosy Luxemburgové.

Spolupráce s jednotkami Freikorps však neblaze poznamenala další existenci Výmarské republiky. V březnu 1920 proběhl pokus o pravicový státní převrat, tzv. Kappův puč: asi 5000 členů Freikorps obsadilo berlínskou vládní čtvrť, aby za německého kancléře prohlásili do té doby nepříliš významného státního úředníka Wolfganga Kappa. Puč sice trval pouhých pět dnů, ukázal však, jak snadno lze narušit křehkou německou parlamentní demokracii. Svastika vykreslená tehdy na helmách jednotek Freikorps se měla později znovu objevit na rukávech uniforem Hitlerových polovojenských jednotek, které v roce 1933 zadusily veškerou demokracii v Německu.

Zlatá dvacátá

V neklidných dvacátých letech měl Berlín v celosvětovém měřítku zvláštní, až výlučné postavení. V roce 1920 bylo k Berlínu úředně připojeno osm do té doby samostatných měst a zhruba 60 dalších předměstských komunit; počet obyvatel se tak zdvojnásobil ze dvou miliónů na čtyři. Před nástupem nacismu v roce 1933 žilo město kultivovaným a současně avantgardním životem, který ovlivňoval celou evropskou kulturu. Porážka v 1. světové válce otřásla tradicemi berlínského „prušáctví“ a otevřela dveře experimentům v sociální i umělecké oblasti, téměř nemyslitelným v jiných kulturních metropolích, jako byla Vídeň, Londýn či Paříž.

Například představitelé avantgardního uměleckého hnutí dada požadovali, aby byly modlitby nahrazeny kolektivním předčítáním poezie a sexuální styk regulován prostřednictvím „centrálního dadaistického úřadu“. Mnoho let před newyorskými happeningy z 60. let organizovali berlínští dadaisté závody šicího a psacího stroje, přičemž spisovatel Walter Mehring a malíř Georg Grosz představovali žokeje. V téže době se v nočních klubech na Tauentzienstraße konala představení, která spojovala politickou satiru se striptýzem– doprovázela je pořádná dávka alkoholu, kokainu a sexu. Obrazy Otto Dixe, Georga Grosze a Maxe Beckmanna byly až brutálně realistické a chaotickou dobu výstižně vyjadřovala atonální hudba, jakou skládali Arnold Schönberg a jeho žák Alban Berg.

Filmoví velikáni

V meziválečném období se Berlín stal centrem umělecké filmové tvorby. Místní režiséři, např. Fritz Lang, F. W. Murnau, G. W. Pabst či Ernst Lubitsch, patřili mezi vůdčí osobnosti své generace. Zatímco v Hollywoodu považovali film především za formu masové zábavy, berlínští filmaři dodali tomuto umění nový rozměr použitím nových uměleckých prostředků, např. ve snímcích M, Kabinet doktora Caligariho, Lulu či Upír Nosferatu. Po zhlédnutí varovného příběhu o odlidštění společnosti nazvaného Metropolis chtěl Adolf Hitler po autorovi tohoto temného spektáklu, Fritzovi Langovi, aby pro něj natáčel propagandistické filmy.

Konzervativní establishment s nelibostí nesl rozhodnutí Pruské akademie spisovatelů postavit do svého čela literáta Heinricha Manna – tvrdého kritika buržoazie a příznivce komunistické strany. Podle jeho románu Profesor Neřád natočil v roce 1930 Josef von Sternberg film Modrý anděl, v němž se poprvé objevila herečka Marlene Dietrich.

Berlín procházel nespoutaným tvůrčím obdobím. Mírová smlouva z Versailles však jako těžké břímě dopadala na celý stát: na počátku 20. let inflace zcela znehodnotila německou měnu a politická nestabilita vyústila v řadu atentátů na čelní představitele země. Zřejmě nejvýznamnější obětí byl ministr zahraničí Walther Rathenau – osvícený demokrat židovského původu byl zavražděn poblíž Grunewaldského lesa. Docházelo také k násilným pouličním střetům mezi stoupenci komunismu a nacismu – obě skupiny těžily ze sociálního neklidu způsobeného inflací a vysokou nezaměstnaností.

Třetí říše

Vzájemná nevraživost komunistů a sociálních demokratů posilovala pozici nacistické strany. 30. ledna 1933 se stal německým kancléřem Adolf Hitler. Pouhý měsíc nato, 27. února, byla zapálena budova Říšského sněmu. Hitler ze založení požáru obvinil komunisty a postavil jejich stranu mimo zákon. Začala vláda nacistického teroru.

Plameny provázely Berlín v podstatě po celé období Třetí říše. 10. května 1933 prošel průvod tisícovek studentů po třídě Unter den Linden před Humboldtovu univerzitu. Nesli s sebou knihy– nikoli však ke čtení, nýbrž ke spálení. Na hranici vzplála díla Thomase a Heinricha Manna, Stefana Zweiga, Alberta Einsteina či Sigmunda Freuda, shořely také Proustovy, Zolovy, Gideovy, Wellsovy a Londonovy knihy. V roce 1936 doputovala do Berlína z Athén olympijská pochodeň. Olympijské hry v Berlíně měly posloužit k propagaci árijské rasy, 4 zlaté medaile však získal černý atlet Jesse Owens. Kvůli zahraničním návštěvníkům během her zmizely z obchodů, hotelů a kaváren antisemitské nápisy, např. Juden unerwünscht (Židé nejsou vítáni). Jakmile hosté opustili město, cedule byly vráceny na původní místa.

Dívky v kabaretu

Nenávist vůči Židům vedla až k událostem 9. listopadu 1938, kdy byly vypáleny synagogy a vyrabovány židovské obchody. Tento pogrom vstoupil do dějin pod názvem Kristallnacht (Křišťálová noc). Počet berlínských Židů se v důsledku emigrace a genocidy do roku 1945 snížil ze 170 000 na pouhých 6000.

Druhá světová válka

Na podzim roku 1938, kdy se Hitlerova armáda připravovala na vpád do Československa, Berlíňané už dávno nesdíleli nadšení, které provázelo např. vojenské přehlídky v roce 1914. Jejich znepokojení bylo oprávněné. Již v roce 1940 město poprvé zažilo bombardování – Britové tak odpověděli na letecké útoky na Londýn. Nálety nabyly na intenzitě po porážce Němců u Stalingradu v roce 1943, kdy angloamerické letectvo zahájilo tzv. „kobercové bombardování“. Nejvíce devastující bylo bombardování 6.února 1945, kdy byly během jediné hodiny srovnány se zemí 4 čtvereční kilometry městského centra. Hitler strávil poslední dny války ve svém bunkru pod říšským kancléřstvím, kde také, poté co sovětské jednotky začaly obsazovat město, spáchal sebevraždu.

Válka skončila kapitulací Německa 8. května 1945. Obyvatelstvo Berlína zůstalo ve městě, aby uklízelo trosky. Asi 60 tisíc žen – tzv.Trümmerfrauen (doslova „sutinové ženy“) – bylo rozčleněno do skupin a ručně odklízely sutiny.

Rozdělení a znovusjednocení

Jednotky sovětské armády byly už dávno v Berlíně, když 4. července vstoupily do města také jednotky americké, následované britskými a francouzskými kontingenty. V Postupimi Winston Churchill, Harry Truman a Josif Vissarionovič Stalin sepsali dohodu o nové správě města. Východní sovětský sektor zabíral necelou polovinu rozlohy města; ostatní si rozdělili sektor západní.

Nově zvolený kancléř Adolf Hitler v Říšském sněmu

Spojenci byli brzy konfrontováni se snahou Sovětského svazu začlenit celý Berlín do jím ovládaného východního Německa. V roce 1946 se konaly obecní volby– první svobodné volby od roku 1933 a v sovětské zóně současně poslední až do roku1990. Drtivé vítězství sociálních demokratů nad komunisty přimělo Sověty k utužení nadvlády ve východním sektoru. Zároveň však měli pramalou radost z existence kapitalistického Západního Berlína uprostřed východního Německa, která měla přímo „podvratný“ vliv na jejich komunistický experiment. Proto začali spolu se svými východoněmeckými soudruhy omezovat volnost pohybu mezi Berlínem a západním Německem. V červnu 1948 pak zablokovali veškeré silnice, železnice i vodní cesty vedoucí do Západního Berlína. Spojenci nepřestali západní část města zásobovat – tzv. leteckým mostem proudily každý den do Berlína tuny potravin a dalších důležitých surovin. Blokáda byla ukončena v květnu 1949. Západní Berlín se stal spolkovou zemí administrativně náležející k nově vzniklé Spolkové republice Německo, jejímž hlavním městem se stal Bonn. Východní Berlín byl potom vyhlášen hlavním městem rodící se Německé demokratické republiky.

Nespokojenost se životními podmínkami ve východním Berlíně se poprvé naplno projevila otevřenou revoltou 17. června 1953. Stalinovou třídou prošly davy stávkujících dělníků, jejichž životní úroveň ve srovnání se Západním Berlínem neustále klesala. Protestovali proti vládě Waltera Ulbrichta a proti státním požadavkům na zvýšení produktivity práce za nezměněnou mzdu. Sovětské tanky však vzpouru potlačily.

Americká letadla zásobují Západní Berlín, 1948

Do konce 50. let uprchly za lepším životem z východního Německa asi 3 milióny lidí, více než polovina z nich přes Berlín. 13. srpna 1961 proto začali východoněmečtí vojáci stavět zeď, která měla oddělit východní a Západní Berlín. Výstavbu zdi přímo řídili východoněmečtí vůdci Walter Ulbricht a Erich Honecker. Z improvizovaného plotu z ostnatého drátu vyrostla až 4 metry vysoká masivní bariéra zakončená zakulacenou betonovou rourou (0,4 m v průměru), která měla ještě ztížit případné překonávání zdi. Za ní (pochopitelně na straně východního Berlína) byl elektřinou nabitý plot a až 150 m široký pás písku– „země nikoho“ se strážními věžemi, světlomety a cvičenými psy. Zřejmě nejkomplikovanější byla stavba zdi ve čtvrti Wedding, kde jedna strana ulice Bernauer Straße spadala do východního, zatímco druhá strana do západního sektoru. Po uzavření hranic v srpnu roku 1961 zde lidé vyskakovali z oken „za svobodou“, dokud zedníci okna nezazdili.

Po vybudování zdi se Západní Berlín stal pro západní spojence ještě výraznějším symbolem svobody. Zdůraznil to i americký prezident John F. Kennedy při návštěvě města v roce 1963, kdy pronesl slavnou větu „Ich bin ein Berliner!“ (Jsem Berlíňan!).

Poté, co byl východní Berlín uznán jako hlavní město NDR, snažil se Erich Honecker budováním hotelů a mrakodrapů dodat městu trochu lesku a konkurovat tak Západnímu Berlínu. Pod nablýskaným pozlátkem však fádnost každodenního života a nesvoboda obyvatel podkopávaly šanci na podporu režimu.

Posledním krokem vedoucím ke kolapsu a pádu Berlínské zdi bylo založení ekologické iniciativy v Lipsku, která, usilujíc o zákaz jaderných zbraní a brojíc proti průmyslovému znečištění, přerostla v celonárodní kampaň za demokracii a svobodu. V roce1989, kdy tisíce východních Němců prchaly na Západ přes Maďarsko, Československo a Polsko, byla země vtažena do vlny východoevropských revolucí, jež začaly po reformách tehdejšího sovětského lídra Michaila Gorbačova. Ten během své návštěvy východního Berlína v říjnu 1989 dal jasně najevo, že sovětské jednotky již nebudou násilím udržovat východoněmecký režim. Berlínská zeď padla 9. listopadu 1989 a necelý rok nato, o půlnoci 3. října 1990, zavlála nad Říšským sněmem obrovská černočervenožlutá německá vlajka. Východní a Západní Berlín byly znovu sjednoceny.

Dnešní město

S počtem skoro 3,5 miliónu obyvatel se sjednocený Berlín stal největším německým městem a brzy poté byl opět prohlášen za hlavní město. 20. června 1991 rozhodl Spolkový sněm těsnou většinou o tom, že se Berlín stane také sídlem vlády. V květnu 1999 byl zvolen nový spolkový prezident a v srpnu téhož roku se veškerá vládní administrativa přestěhovala z Bonnu do Berlína.

Berlín pokračoval v transformaci i v prvních letech 21. století. Dokončena byla nová vládní čtvrť, novotou zářily vystavěné nebo zrekonstruované zahraniční ambasády. Renovace historických budov pokračuje poměrně rychlým tempem a projekty takových rozměrů, jako je např. přestavba náměstí Potsdamer Platz, činí z Berlína vzor moderního urbanismu.

Cesta za svobodou

Útěky civilistů speciálními tunely, v osobních autech vybavených tajnými skrýšemi či za pomocí jiných lstí a prostředků, mezi nimiž nechyběly např. ani horkovzdušné balóny – to vše se stalo součástí legend z období studené války, podobně jako předtím útěky válečných zajatců během 2. světové války.

Nejnovějšími architektonickými zajímavostmi města jsou Hauptbahnhof (Hlavní nádraží) – skleněný palác postavený v roce 2006 poblíž budovy Kanzleramt (Spolkového kancléřství) – a nové letiště Brandenburg, které má být otevřeno v roce 2016 a má nahradit tři starší berlínská letiště. V plánu je též opětovná výstavba starého berlínského královského a císařského paláce Stadtschloss (na jeho místě stojící východoněmecký Palác republiky byl zbourán). Tento projekt by však stál asi 590 miliónů eur. Dá se říci, že během světové ekonomické recese si Berlín vedl poměrně dobře, třebaže v roce 2013 stále trochu zaostával za městy na západě Německa.

Historické milníky

Počátky

1237–44

První zmínka o městech Cölln a Berlín.

1307

Tato dvě sídla jsou spojena do jednoho města.

1486

Berlín sídlem braniborského kurfiřta.

Reformace

1539

Kurfiřt Jáchym II. se stává protestantem.

1618–48

Třicetiletá válka a mor snižují populaci města na 5000 obyvatel.

1696–1700

Založena Královská akademie umění a společnost věd.

Vzestup Pruska

1740–86

Vláda Fridricha II. Velikého.

1791

Dokončení Braniborské brány.

1806–8

Napoleon okupuje Berlín.

1848

Potlačen pokus o demokratickou revoluci.

Hlavní město Německa

1871

Bismarck ustanovuje Berlín hlavním městem Německa.

1918

Listopadová revoluce; vyhlášení republiky.

1933

Hitler ve funkci kancléře po požáru Říšského sněmu upevňuje svůj diktátorský režim.

1936

Berlín hostí XI. olympijské hry.

9. 11. 1938

Pogrom nazvaný Křišťálová noc.

1939–45

Za 2. světové války klesá počet obyvatel na polovinu.

Rozdělení a opětovné sjednocení

1945

Berlín je rozdělen a spravován čtyřmi velmocemi.

17. 6. 1953

Sovětské tanky potlačují povstání ve východní části Berlína.

1961

Výstavba Berlínské zdi.

1989

Svržení východoněmeckého režimu; pád Berlínské zdi.

1990

Znovusjednocené Německo volí společný parlament.

1991

Berlín znovu sídlem vlády.

1999

Spolkový sněm (Bundestag) opět zasedá v budově Říšského sněmu.

2006

Německo pořádá fotbalové mistrovství světa.

2009

Demolice Paláce republiky.

2013

Návštěva amerického prezidenta Baracka Obamy.

Koniec ukážky

Table of Contents

Obálka

Top 10 zajímavostí

Ideální den v Berlíně

Úvod

Stručná historie

Historické milníky

Volný čas

Zajímavosti

Ostalgie

Královské zelí

Filmoví velikáni