1   Abeceda

V českém pravopise se můžeme setkat s následujícími písmeny:

a

[Á ]

f

[EF ]

n

[EN ]

ť

[ŤÉ ]

á

g

[GÉ ]

ň

[EŇ ]

u

[Ú ]

b

[BÉ ]

h

[HÁ ]

o

[Ó ]

ú

c

[CÉ ]

ch

[CHÁ ]

ó

ů

č

[ČÉ ]

i

[Í ]

p

[PÉ ]

v

[VÉ ]

d

[DÉ ]

í

r

[ER ]

y

[YPSILON ]

ď

[ĎÉ ]

j

[JÉ ]

ř

[EŘ ]

ý

e

[É ]

k

[KÁ ]

s

[ES ]

z

[ZET ]

é

l

[EL ]

š

[EŠ ]

ž

[ŽET ]

ě

[IJE ]

m

[EM ]

t

[TÉ ]

Ve slovech cizího původu se objevují navíc písmena q ([KVÉ]), w ([DVOJITÉ VÉ]), x ([IKS]), případně i některá další:

squash, hardware, anorexie

Rhôna, aperçu, château, malström, minnesänger, Günter, Győr

2   Hláskosloví

Hláskosloví je nauka o hláskovém systému jazyka. Hlásky jsou nejmenší řečové jednotky, z nichž se skládají slova. Znalost hláskového systému jazyka je důležitá především při studiu tvarosloví a pro začleňování podstatných jmen ke skloňovacím vzorům nebo sloves do slovesných tříd. Jako jiné jazyky i čeština rozlišuje dva hlavní druhy hlásek - samohlásky a souhlásky.

2.1   Samohlásky

České samohlásky (neboli vokály) mají dvojí podobu, mohou být krátké nebo dlouhé. To se odráží jak v písmu (dlouhé jsou označeny čárkou, případně kroužkem), tak ve výslovnosti (v rozdílné délce samohláskového tónu).

krátké

a

e

i/y

o

u

dlouhé

á

é

í/ý

ó

ú/ů

Dvojhlásky

Do české hláskové soustavy patří dvojhláska ou. Za dvojhlásku se ou považuje, je-li vysloveno v jedné slabice:

kou-let, roup, ko-hou-tek

Ale! po-uk-lí-zet

V přejatých slovech, vlastních jménech a citoslovcích se setkáme s dvojhláskami au, eu:

astronaut, Aurora, auvajs; euro, pseudo, Euklides.

P o z o r ! Písmeno ě není samostatnou hláskou, vždy se čte jako [E], háček pouze naznačuje, že dochází k měkčení předcházející souhlásky (d, t, n) nebo vsunutí hlásky j:

děti [ĎEŤI], tělo [ŤELO], oběd [OBJET], květ [KVJET]

2.2   Souhlásky

Dělení českých souhlásek (konsonant) je poněkud složitější. Můžeme je rozlišovat např. podle toho, jak a kde se tvoří v dutině ústní (závěrové, retné, nosové atd.). Pro tvarosloví je v tomto případě důležité vyčlenění tzv. velárních souhlásek - tvoří se na zadním patru, proto se jim říká též zadopatrové. Jedná se o hlásky k, g, ch, volně se k nim řadí také jediná česká hrtanová hláska h. Velární souhlásky hrají významnou úlohu při skloňování podstatných jmen mužského rodu, neboť v určitých pádech vyžadují jiné koncovky, a navíc u nich dochází ke střídání hlásek.

Více viz kap. Podstatná jména a Hláskové střídání.

Souhlásky dělíme na tvrdé, měkké, obojetné. Toto dělení se promítá v pravopisu: po tvrdé souhlásce píšeme y, po měkké i, po obojetné lze psát obojí:

tvrdé

h, ch, k, r, d, t, n

měkké

ž, š, č, ř, c, j, ď, ť, ň

obojetné

b, f, l, m, p, s, v, z

Znělost/neznělost

Podle toho, zda je při tvoření souhlásky zapojen hlas, rozlišujeme souhlásky znělé (tzv. hlasné) a souhlásky neznělé (tzv. nehlasné). Většina českých souhlásek tvoří páry - říká se jim párové. Výslovnostně se jedná o totožné hlásky, ve slovech však rozlišují význam (např. pes - bez):

znělé

b

d

ď

g

v

z

ž

h

neznělé

p

t

ť

k

f

s

š

ch

Některé však opozici znělosti a neznělosti netvoří, jde o souhlásky nepárové.

jen znělé

m

n

ň

j

l

r

jen neznělé

c

č

P o z o r ! Souhláska ř může být podle pozice ve větě znělá (stojí vedle samohlásky nebo znělé souhlásky) nebo neznělá (stojí vedle neznělých souhlásek nebo na konci slova).

znělé ř

vřít, zřít, Mařena, stařena, hřeben

neznělé ř

pře, chřest, páteř, třetí, křeček

Opozice znělost - neznělost je důležitá pro správnou výslovnost souhlásek ve slovech a slovních spojeních, zejména v tzv. spodobě (asimilaci) znělosti.

Spodoba znělosti viz kap. Výslovnost souhlásek.

2.3   Spisovná výslovnost

Výslovnost každého jazyka má pevně daná pravidla. Jejich nedodržení může vést k nepříjemným nedorozuměním, proto je dobré znát alespoň hlavní zákonitosti české výslovnostní normy. Spisovná výslovnost se cizím slovem nazývá ortoepie.

2.3.1   Výslovnost samohlásek

U správné výslovnosti je třeba dodržovat 2 základní pravidla, a to správnou:  zvukovou podobu (kvalitu)

Často se setkáváme se dvěma odchylkami, kdy je výslovnost: *  příliš otevřená (široká) - v obecné češtině se setkáme s otevřenou výslovnosti i/í, která se blíží [E/É] (lid, hmyz - [LED, HMES]), nebo samohlásek o a e, která se blíží [A] (co to je - [CA TA JA]) *  příliš zavřená (úzká) - typická pro moravská nářečí  délku (kvantitu)

Délka samohlásky rozlišuje význam slova (např. mast - mást, dráha - drahá, sraz - sráz), opět rozlišujeme 2 nespisovné tendence: *  nespisovné krácení:

žaba, prosim, s novym mičem

*  nespisovné dloužení:

včerá byló dobřé, řekla sladcé

2.3.2   Výslovnost souhlásek

Výslovnost českých souhlásek se řídí těmito pravidly:  spodoba artikulační

Projevuje se ve zjednodušené výslovnosti, kdy se dvojice souhlásek čte jako jedna:

ds/ts → c

dětský [ĎECKÍ], lidský [LICKÝ ]

dš/tš → č

hustší [HUSČÍ], chudší [CHUČÍ ]

dc → c

dcera [CERA], srdce [SRCE ]

P o z o r ! Zjednodušená výslovnost je dovolena i ve tvarech pomocného slovesa být:

ušel jsi [UŠEL SI], umřeli jsme [UMŘELI SME], polil jsem se [POLIL SEM SE]

spodoba znělosti

Jestliže se vedle sebe ocitnou souhlásky, které se liší znělostí (nepárové souhlásky se asimilace neúčastní), dochází mezi nimi k tzv. asimilaci znělosti. To znamená, že se skupina hlásek vyslovuje buď zněle, nebo nezněle. Určující je přitom druhá souhláska. Platí dvě jednoduché rovnice: *  znělá + neznělá = neznělá

zpívat, vstoupit, bezpečí, způsob, otcovství, vstříc, vsuvka

*  neznělá + znělá = znělá

kde, sběr, lesba, sbírat, kresba, anekdota, kdákat

Na konci slova je souhláska vždy neznělá!

hřbitov - [HŘBITOF], proud - [PROUT], krab - [KRAP], grog - [GROK], vítěz - [VÍŤES], kaluž - [KALUŠ], druh - [DRUCH], hruď - [HRUŤ]

P o z o r ! *  Souhláska v sice asimilaci podléhá (mění se na f), ale sama spodobu nezpůsobuje:

svátek, svět, svítat, kvítí, chvat

*  Výslovnost souhláskového spojení sh se liší oblastně. Na Moravě se vyslovuje zněle [ZH], v Čechách nezněle [SCH]. Obojí výslovnost je považována za spisovnou!

Na shledanou! - [NA ZHLEDANOU] i [NA SCHLEDANOU]

Zdvojené souhlásky

Stojí-li vedle sebe stejné souhlásky, vyslovují se: zjednodušeně, a to ve většině případů:

holčiččin, jednodušší, bezbranný, měkkota

zdvojeně *  aby nedocházelo k záměně významu:

nejjistější - nejistější, poddaný - podaný, předtlačit - přetlačit

*  na hranici slov ve složeninách:

půllitr, trojjediný, bezzubý

*  v příponách rozkazovacího způsobu:

omamme, uvědomme, krmme, tlumme

*  nebo u zvířecích přídavných jmen:

kukaččí, křeččí, špaččí

2.4   Hláskové střídání (alternace)

Při tvorbě slov nebo slovních tvarů (skloňování, časování - neboli ohýbání slov) dochází ke střídání (čili alternaci) hlásek. Podle druhu hlásek, kterých se střídání týká, rozlišujeme dvojí typ alternací:

2.4.1   Samohláskové alternace

Změna v kvantitě

a/á

vlas - vlásek, dělat - dělání, pálit - pal!

e/é

kámen - kamének, větev - větévka, chléb - chleba

i/í

list - lístek, míle - mil, síla - sil

u/ú

unést - únos, utéct - útěk, rozpůlit - rozpul!

ý/y

vyhýbat - výhybka, mýlit se - (ne)myl se!

Změna v kvalitě

a/e

vajec - vejce

a/o

hrabat - hrob

á/í

smát - smích

ě/a

štěstí - šťastný

o/e

vozit - veze

e/0

stromek - stromky

0/e

kresba - kreseb

0/é

prkno - prkénko

0/i (y)

zapsat - zápis

0/í (ý)

prkno - prkýnko, poslat - posílat

0/o

hřmít - hrom

Změna v kvantitě i kvalitě

á/ě (e)

třást - třes!, vát - věj!

í (ý)/ě (e)

znít - zněl, květ - kvítek, dýchat - dech

é/o

nést - nosit, vést - vodit

ou/u

moucha - much, buk - bouček

o/á

chodit - zacházet, hodit - házet

ů/o

vůl - vole, kůže - kožený, slon - slůně

2.4.2   Souhláskové alternace

Střídání souhlásek se téměř vždy týká koncových hlásek kmene. Dochází k němu vlivem okolních hlásek. Většinou se jedná o tzv. měkčení (palatalizaci) před měkkými koncovkami.

Pojem kmen viz kap. Tvarosloví.

STŘÍDÁNÍ JEDNOTLIVÝCH SOUHLÁSEK

c/č

lovec - lovče, samec - samčí

d/ď

brada - bradě, bledý - bledě

ď/z

chodit - chození, budit - (pro)buzený

g/z

liga - lize, dialog - dialozích

g/ž

Olga - Olžin, pedagog - pedagožka

h/z

dráha - dráze, dlouhý - dlouze

h/ž

druh - družka, pomáhat - pomůžu

ch/š

hroch - hroši, hluchý - hluše

k/c

drak - draci, sladký - sladce

k/č

kluk - klučina, vlk - vlčí

n/ň

vesmírný - vesmírní, beran - beraní

r/ř

dobrý - dobře, víra - víře

s/š

nosit - (ob)nošený, česat - češe

t/c

chytat - chycen

t/ť

žlutý - žlutě, matu - mať

ť/c

krotit - krocen, chtít - chce

z/ž

hrozit - ohrožení, razit - ražen

k/0

Šumperk - šumperský

g/0

Heidelberg - heidelberský

STŘÍDÁNÍ SOUHLÁSKOVÝCH SKUPIN

ck/čť

Řecko - řečtí, německý - němečtí

sk/sť

houska - houstička, deska - destička

sk/šť

pozemský - pozemšťan

st/šť

město - měšťan, hustý - houšť

3   Tvarosloví

Tvarosloví (neboli morfologie) se zabývá pravidly tvorby slovních tvarů, jejich stavbou, funkcí a významem. Hlavním předmětem zkoumání je nauka o slovních druzích.

3.1   Slovní tvar

Slovní tvar se skládá z částí, které nesou určitý význam - slovní (lexikální) nebo mluvnický (gramatický). V tabulce níže je slovní tvar (slovesný a jmenný) rozdělen na nejmenší jednotky:

SLOVNÍ DRUH

PŘEDPONA

KOŘEN

SLOVOTV.

KMENOTV.

KONCOVKA

PŘÍPONA

PŘÍPONA

Sloveso

(na-)

mal-

-u-j-e-

-me

chod-

-ív-

-á-

-te

Podst. jméno

kůzl-

-et-

-e

škol-

-ník-

-a

Příd. jméno

mal-

-é-

-ho

Kořen = část slova, která je hlavním nositelem významu a je společná všem příbuzným slovům:

škola - předškolní, proškolit, záškolák, školitel, školácký

Předpona = část slova, která stojí před kořenem, mění význam slova, ale ne jeho slovní druh:

na-/po-/vy-/o-/při-/do-malovat, zábava

Přípona = část slova, která stojí za kořenem a obměňuje význam slova. Rozlišujeme dva druhy přípon: *  slovotvorná přípona = část slova, která se připojuje za kořen a při ohýbání se nemění:

učitel, propadávat

*  kmenotvorná přípona = část slova, která nenese slovní význam, plní pouze úlohu spojovací:

kuřátka, divnému

Koncovka = část slova, která se připojuje za kmen a pomocí níž rozlišujeme kategorii pádu u jmen a osoby u sloves:

Chytila oranžového ptáčka.

Pro začlenění do skloňovacího systému češtiny, popř. pro určení slovesné třídy je podstatný tzv. kmen (jmenný nebo slovesný). Jedná se o část slova, která zbývá po odpojení koncovky. Skládá se tedy z následujících částí: Kmen = kořen + (slovotvorná přípona) + (kmenotvorná přípona).

Chodíváme do sportovního baru U Kmotříčků.

Součástí kmene vždy musí být kořen, k němu se mohou i nemusí pojit slovotvorná a kmenotvorná přípona.

3.2   Slovní druhy

V češtině rozlišujeme 10 slovních druhů, které dále členíme podle hlediska: *   významového (sémantického)

podle něj máme dva druhy slov - významově samostatná slova (plnovýznamová) a slova s významem získaným na základě spojení s dalším slovem (neplnovýznamová)

plnovýznamová

podstatná jména, přídavná jména, číslovky, slovesa, příslovce

neplnovýznamová

zájmena, předložky, spojky, částice, citoslovce

*   tvaroslovného (morfologického)

dělí slova podle toho, zda mění nebo nemění svůj tvar

SLOVA OHEBNÁ

ČESKÝ NÁZEV

LATINSKÝ NÁZEV

skloňují se

podstatná jména

substantiva

přídavná jména

adjektiva

zájmena

pronomina

číslovky

numeralia

časují se

slovesa

verba

SLOVA NEOHEBNÁ

tvar se nemění

příslovce

adverbia

předložky

prepozice

spojky

konjunkce

částice

partikule

citoslovce

interjekce

*   skladebného (syntaktického)

dělí slova podle jejich využití/funkce ve větě - např. spojky slouží ke spojování vět nebo větných členů.

4   Podstatná jména

Podstatná jména označují osoby, zvířata, předměty, děje, vlastnosti a stavy. Ptáme se na ně pádovými otázkami (kdo? co? koho? čeho? atd.). Ve větě stojí nejčastěji v pozici podmětu nebo předmětu. U podstatných jmen určujeme rod, číslo a pád. Podstatná jména, zvláště ta cizího původu, se mohou za určitých podmínek stát jiným slovním druhem, zpravidla přídavným jménem.

To pyžamo je vyrobeno z froté.    podstatné jméno, ptáme se z čeho?

Koupila synovi froté ručník.    přídavné jméno, ptáme se jaký?

Nemám ráda country.    podstatné jméno, ptáme se co?

Poslouchá pouze country muziku.    přídavné jméno, ptáme se jakou? kterou?

Vypil láhev rumu, takže je úplně country.    přídavné jméno, ptáme se jaký?

Mám u sebe pouze cash. (hotovost)    podstatné jméno, ptáme se co?

V restauraci je možná pouze cash platba.    přídavné jméno, ptáme se jaká?

Budu platit cash. (hotově)    příslovce, ptáme se jak?

Slibuji, že budu pít pouze nealko.    podstatné jméno, ptáme se co?

Výjimečně si dám nealko pivo.    přídavné jméno, ptáme se jaké? které?

Rod podstatných jmen

V češtině rozlišujeme tři rody: mužský, ženský a střední. U většiny slov, především u pojmenování neživých a abstraktních jevů, je určení rodu čistě formální. Rod pouze řadí slovo k určitému skloňovacímu typu. V tomto případě hovoříme o rodu mluvnickém (gramatickém).

stůl (m. r.); pohovka (ž. r.); prostěradlo (stř. r.)

Jména osob a některých zvířat mají tzv. přirozený rod, který se dělí podle pohlaví na mužský a ženský,

otec-matka, kohout-slepice

rod střední pohlaví nerozlišuje (např. pojmenování mláděte krávy tele je společným označením kravičky i býčka). Přirozený rod se shoduje s rodem mluvnickým. Kolísání rodu Některá jména mohou mít dvojí gramatický rod: *  mužský i ženský: kyčel, hřídel, rez, smeč *  mužský i střední: rukojmí, kápo, interview *  ženský i střední: agáve, brandy, káně, revue *  jiný v mn. č. a j. č.: dítě (s.) - děti (ž.), oko, ucho (s.) - oči, uši (ž.) ad.  Životnost a neživotnost

Životnost a neživotnost rozlišujeme u podstatných jmen rodu mužského. Životná jména označují živé bytosti (lidské, zvířecí), neživotná předměty a jevy neživé. Tato kategorie se odráží v odlišném skloňování

životné jméno

1. mn. č. ≠ 4. mn. č.

muži - muže

neživotné jméno

1. mn. č. = 4. mn. č.

hrady - hrady

pes - 4. psa, myslivec - 4. myslivce × oves - 4. oves, klobouk - 4. klobouk

a především ve shodě přísudku s podmětem.

Muži se vydali na cestu. Na kopcích se tyčily dva hrady.

Více viz kap. Shoda přísudku s podmětem.

Pozor! Nejspolehlivější pomůckou pro určení životnosti je syntaktická shoda! Oblíbenou pomůckou je spojení jména s ukazovacím zájmenem ten, ta, to (např. ti koráli - ty korály).

Kolísání životnost/neživotnost Existují podstatná jména, která mohou tvořit tvary životné i neživotné. Životnými nebo neživotnými koncovkami (a následně patřičným druhem shody) se naznačuje rozdíl ve významu.

KONCOVKA ŽIVOTNÉHO JMÉNA

KONCOVKA NEŽIVOTNÉHO JMÉNA

Ve vodě se leskli stříbrní sledi. (ryba )

Na pultě ležely uzené sledě. (potravina )

Na louce se pásli bílí beránci. (skot )

Po nebi pluly bílé beránky. (oblak )

Akce se zúčastnili vládní činitelé. (lidé )

Akci ovlivnily nečekané činitele. (jev )

Na útesu žijí mořští koráli. (živočich )

Korály/korále se třpytily na slunci. (věc )

Více viz kap. Kolísání životnost/neživotnost.

Číslo podstatných jmen

Většina podstatných jmen má číslo jednotné (singulár) a množné (plurál). Výjimku tvoří tzv. nepočitatelná podstatná jména: *  pomnožná - mají pouze tvary mn. č., jimiž vyjadřují jak množství, tak jednotlivinu:

dějiny, housle, kalhoty, narozeniny, neštovice, noviny, nůžky, plíce, povidla, prázdniny, šachy, šaty, záda

*  hromadná - mají pouze tvary j. č., i když označují více věcí stejného druhu:

dobytek, dříví, hmyz, jehličí, kamení, kvítí, mládež, peří, ptactvo, učivo, uhlí

*  látková - v j. č. označují látku bez ohledu na její množství, v mn. č. je jejich význam posunutý (např. dvě piva = sklenice/láhve s pivem):

bláto, cukr, dřevo, olej, písek, pivo, šunka, tráva, zboží, zlato, železo

U některých jmen se vyskytují tzv. tvary duálové, které ukazují, že se jedná o jev vyskytující se v páru - např. párové orgány.

na rukou, s rukama, na nohou, s nohama, za ušima, před očima

Pád podstatných jmen

Čeština má 7 pádů, které rozlišujeme pomocí pádových otázek:

LAT. NÁZEV

PÁD. OTÁZKA

PŘÍKLAD

1. pád

nominativ

kdo? co?

čeština

2. pád

genitiv

koho? čeho?

češtiny

3. pád

dativ

komu? čemu?

češtině

4. pád

akuzativ

koho? co?

češtinu

5. pád

vokativ

oslovujeme, voláme

češtino!

6. pád

lokál

(o) kom? (o) čem?

češtině

7. pád

instrumentál

kým? čím?

češtinou

4.1   Skloňování podstatných jmen

Ke kterému vzoru skloňování podstatné jméno náleží, poznáme pomocí následujících kroků: *  Určíme rod podstatného jména. Jména rodu mužského jsou v 1. pádě j. č. zakončena převážně na souhlásku, základními vzory jsou pán, hrad, muž, stroj, předseda, soudce. Jména rodu ženského mohou být zakončena na samohlásku - vzory žena, růže - i souhlásku - vzory píseň, kost. Jména rodu středního končí na samohlásku - město, moře, kuře, stavení. *  Podle poslední hlásky kořene, tzv. finály, určíme, zda jméno patří ke vzoru tvrdému či měkkému (pán/muž - žena/růže).

Třídění souhlásek viz kap. Hláskosloví

*  Zařadíme jméno ke vzoru, a to na základě koncovky 1. pádu j. č. (základní pád/tvar), popř. 2. pádu j. č. *  U podstatných jmen rodu mužského je důležité určit kategorii životnosti/neživotnosti (pán × hrad, muž × stroj).

4.2   Mužská životná

Podstatná jména rodu mužského životného mají 4 základní skloňovací vzory - zakončené v kmeni na souhlásku (pán, muž) nebo na samohlásku (předseda, soudce). Podle koncové hlásky v kmeni vzory dále dělíme na tvrdé a měkké. V rámci některých vzorů však dochází ke kolísání koncovek, proto na základě převažujících variant vyčleňujeme několik podvzorů.

4.2.1   Mužská životná tvrdá

U jmen rodu mužského životného dochází ke kolísání koncovek především v 1. a 5. pádu mn. č. (-i/-ové/-é). Jedna z variant vždy převažuje nebo je dokonce jediná možná.

páni/pánové - diplomaté/diplomati - holubi - filozofové

Vzor pán

J. Č.

MN. Č.

1.

pán

páni/-ové (hoši) (diplomaté/i )

2.

pána

pánů

3.

pánu/-ovi

pánům

4.

pána

pány

5.

pane !

páni/-ové! (hoši )

6.

pánu/-ovi

pánech (hoších )

7.

pánem

pány

Podle vzoru pán skloňujeme jména, která končí na souhlásku tvrdou (r, d, t, n) nebo obojetnou (b, f, l, m, p, s, v, z), v 1. pádě j. č. převládá koncovka -i (-ové se používá zřídka):

čáp, děkan, démon, dráb, epigon, estét, expert, kmán, kmet, kos, lord, lump, manekýn, mistr, nomád, op, opat, patron, pěstoun, pop, rabín, skin, snob, srab, sultán, sup, šaman, tchán, tramp, tyran

P o z o r ! *  Hej, mistře! U jmen vzoru pán zakončených na -r dochází ke střídání r/ř v 1. a 5. pádě mn. č. a v 5. pádě j. č. Ovšem pouze tehdy, předchází-li koncovému -r souhláska (mistr/mistře). *  Pros pánaboha, aby ti odpustil. U složenin typu pánbůh se skloňují obě části slova: 1. pánbůh, 2. pánaboha atd. *  Nedala mu potomka, tak ji nechal popravit. U některých jmen dochází ke střídání hlásek uvnitř slova: ů/o (bůh/boha), e/0 (pes/psa, datel/datla, potomek/potomka), á/a (pán/pane). *  Pojďte pane, budeme si hrát! Před vlastním jménem, titulem apod. má podstatné jméno pán krátkou podobu pan:

pan inženýr, pan a paní Kulhánkovi, pane Kašpare

V ostatních případech se zachovává tvar pán:

Zdeňka odešla s cizím pánem. Ale pánové! To se týká všech přítomných pánů.

*  Panu docentu Machalovi: Pokud je slovo pan (nebo i jiný titul) součástí několikaslovného výrazu, používá se ve 3. a 6. pádě j. č. ve všech jménech kromě posledního kratší koncovka -u:

panu docentu Machalovi, panu doktoru Petru Hanuškovi

*  Vy jste ale volové! U jmen zvířat můžeme v 1. pádě mn. č. použít koncovku -ové. Význam slova je poté poněkud posunutý: volové nejsou stádo sudokopytníků, ale skupina dvou a více lidských jedinců mdlého rozumu.

Milý synu, odkazuji ti celé své jmění. V 5. pádě j. č. se u jména syn zachovala stará koncovka -u (synu!).

Podvzory

Hoch Jako podvzor hoch se skloňují jména zakončená na k, g, h, ch, která: *  mají odlišné koncovky v 5. pádě j. č. -u a v 6. pádě mn. č. -ích:

hochu! (ale: pane!), o hoších; hrochu!, o hroších; soku!, o socích

*  a před koncovkami -i a -ích, tedy v 1. a 6. pádě mn. č., u nich navíc dochází ke střídání (alternaci) koncových souhlásek k/c, g/z, ch/š, h/z.

o socích; o mázích; hoši, o hoších; vrazi, o vrazích

Jedná se o: *  jména osob a zvířat, včetně jejich zdrobnělin:

Žijí zde jak běloši, tak černoši.

Miláčku, neodcházej!

Napsal pojednání o samečcích střevlíka.

*  jména zvířat zakončená na -(e)k:

Ježci skutečně neumí nosit na bodlinách jablka.

Racku, leť pryč!

Po slanečcích mám vždycky žízeň.

*  přejatá jména zakončená na -ik:

Historici, matematici a chemici se sešli při řešení tohoto problému.

Tak si to zkus sám, ty kritiku!

O notoricích jen v dobrém.

Diplomat Podle pomocného vzoru diplomat, u kterého je v 1. a 5. pádě mn. č. -é/-i, skloňujeme: *  obecná a vlastní jména zakončená na -an:

Ne všichni Američané jedí hamburgery.

Pozemšťané, vzdejte se!

Tento kraj obývali pohané.

Varianta 1. a 5. pádu mn. č. -i (Američani, pozemšťani, pohani) je považována za hovorovou!

*  jména přejatá:

místní patrioti

Akrobati předvedli show 125 metrů nad zemí.

Varianty 1. a 5. pádu mn. č. -é/-i jsou u přejatých jmen na stejné stylové úrovni, -é ustupuje.

P o z o r ! *  U nezvaných hostí. U jména host se v 2. pádě mn. č. stále setkáme s dnes již knižní koncovkou podle vzoru kost hostí.

4.2.2   Mužská životná měkká

Podle měkkých vzorů se skloňují jména zakončená na souhlásku měkkou (ž, š, č, ř, c, j, ď, ť, ň) nebo obojetnou (l, s, z, zřídka x).  Vzor muž

J. Č.

MN. Č.

1.

muž

muži/-ové (učitelé )

2.

muže

mužů

3.

muži/-ovi

mužům

4.

muže

muže

5.

muži !

muži/-ové! (učitelé )

6.

muži/-ovi

mužích

7.

mužem

muži

Podle vzoru muž, u kterého jsou v 1. a 5. pádě mn. č. varianty -i/-ové, se skloňují: *  jména zakončená na -(i)c:

Podal meč kralevici.

Princové jsou na draka!

Je nutné se vypořádat se všemi dědici.

*  výjimečně jména zakončená na -č, -ř, -š, -j, -ž, -ň:

Hlídač zastřelil lupiče.

Chytili uprchlého vězně.

Zloději hamižná!

Podvzor

Učitel U tohoto podvzoru má 1. a 5. pád mn. č. koncovku -é. Jako učitel se skloňují jména tvořená příponou -tel:

Soudní čekatelé si stěžovali na prezidenta.

Mým oblíbeným filmem jsou Krotitelé duchů.

Přátelé, takhle by to dál nešlo. U jména přítel dochází ke střídání hlásek uvnitř kořene slova, -í- se v mn. č. mění na -á- (přítel - přátelé), v 2. pádě mn. č. je nulová koncovka (přátel)!

4.2.3   Kolísání ve skloňování mužských životných

Tvrdý × měkký vzor

Anděl / Manžel

J. Č.

MN. Č.

1.

anděl

andělé/-ové

manželé/-ové

2.

anděla

andělů

manželů

3.

andělu/-ovi

andělům

manželům

4.

anděla

anděly

manžele/-y

5.

anděli !

andělé/-ové !

manželé/-ové !

6.

andělu/-ovi

andělech

manželích/-ech

7.

andělem

anděly

manželi/-y

Slovo anděl se skloňuje podle vzoru pán s výjimkou 5. pádu j. č., kde najdeme koncovku měkkou podle vzoru muž. Stejně se skloňuje nemnoho jmen:

konšel, anděl, manžel

P o z o r ! Manželové × manželé. Varianty 1. pádu mn. č. u slova manžel se liší významově: *  Manželové označují skupinu ženatých mužů a skloňují se v obou číslech stejně jako jméno anděl. *  Manželé značí sezdaný pár sestávající z muže a ženy.  Mužský × ženský vzor

Člověk

J. Č.

MN. Č.

1.

člověk

lidé

2.

člověka

lidí

3.

člověku

lidem

4.

člověka

lidi

5.

člověče !

lidé !

6.

člověku

lidech

7.

člověkem

lidmi

Množné číslo slova člověk je tvořeno jiným slovním tvarem - lidé. Vedle koncovky -é (podle podvzoru diplomat) se v 1. pádě mn. č. vyskytuje hovorová koncovka -i (podle vzoru pán), v ostatních pádech slovo skloňujeme podle vzoru kost.  Mužský × střední vzor

Kníže

J. Č.

MN. Č.

1.

kníže

knížata

2.

knížete

knížat

3.

knížeti

knížatům

4.

knížete

knížata

5.

kníže!

knížata !

6.

knížeti

knížatech

7.

knížetem

knížaty

Jméno kníže se užívá pro označení osob pohlaví mužského, přestože se jedná o jméno rodu středního, které se skloňuje podle vzoru kuře. Důvodem je fakt, že kníže bylo původně pojmenováním dětského příslušníka šlechty. Stejné skloňování má jméno hrabě.  Muž × Mluvčí

Kněz

J. Č.

MN. Č.

1.

kněz

kněží

2.

kněze

kněží

3.

knězi/-ovi

kněžím

4.

kněze

kněze

5.

knězi/-ovi !

kněží !

6.

knězi

kněžích

7.

knězem

kněžími

Skloňování kolísá mezi vzory muž v j. č. a adjektivním podstatným jménem mluvčí v mn. č. Ve 4. pádu mn. č. se ale používá koncovka podle vzoru muž -e!

Jeden z knězů porušil celibát. V mn. č. lze jméno kněz skloňovat podle vzoru muž (knězi, knězů, knězům atd.). Tento typ skloňování není však příliš častý a užívá se spíše v mluveném jazyce.

4.2.4   Mužská životná tvrdá zakončená samohláskou

Pravidelnost skloňování jmen rodu mužského životného zakončených samohláskou narušuje rozdílné užívání koncovek v 1. a 5. pádu mn. č.  Vzor předseda

J. Č.

MN. Č.

1.

předseda

předsedové (fotbalisté )

2.

předsedy (bači )

předsedů

3.

předsedovi

předsedům

4.

předsedu

předsedy (bači )

5.

předsedo !

předsedové

6.

předsedovi

předsedech (bačích )

7.

předsedou

předsedy (bači )

Poslední kmenová souhláska jmen patřících ke vzoru předseda je tvrdá nebo obojetná, zřídkakdy měkká (podvzor bača). V j. č. má vzor předseda koncovky podle vzoru žena, vyjma 3. a 6. pádu, kde vlivem přirozeného rodu přejímá koncovky mužské (-ovi), v mn. č. se skloňuje podle vzoru pán. V 1. a 5. pádě mn. č. je koncovka -ové. Podle vzoru předseda se skloňují: *  jména domácího původu (většinou expresivní označení osob):

dareba, děda, hrdina, ješita, koala, mizera, necita, neposeda, nestyda, ničema, ožrala, pobuda, popleta, přednosta, předseda, starosta, strejda, šikula, štolba, táta, vévoda

*  jména cizího původu (jako variantu lze v 1. a 5. pádu použít koncovku -i):

asketa, despota, katecheta, poeta

Podvzory

Sluha Podle vzoru sluha se skloňují jména s kmenem zakončeným na k, g, h, ch.

vozka, kolega, monarcha

V 6. pádu mn. č. se u nich vyskytuje koncovka -ích, před níž dochází ke střídání finál:

bráších, hierarších, kolezích, mluvcích, monarších, nešicích, sluzích, vladycích, vozcích

O svých kolezích nemluví hezky.

Bača Podle vzoru bača se skloňují jména s kmenovou koncovkou ž, š, č. Ve 2. pádě j. č. a 4. a 7. pádě mn. č. vyžadují měkkou variantu koncovky -i:

bača, nindža, paša, rikša, maharádža

Bez svého bači ovce osiřely.

Fotbalista Tento vzor má v 1. a 5. pádě mn. č. koncovku -é a skloňují se podle něj jména osob zakončená příponami -ita, -ista:

bandita, turista, hokejista, houslista, komunista, motorista

Vlak přepadli ozbrojení bandité.

Na sjezdu z dálnice na něj čekali policisté.

Pozor! Stále usilovněji se v 1. a 5. pádě mn. č. prosazuje koncovka -i (policisti, turisti), je však dosud vnímána jako hovorová!

4.2.5   Mužská životná měkká zakončená samohláskou

Vzor soudce

J. Č.

MN. Č.

1.

soudce

soudci/-ové

2.

soudce

soudců

3.

soudci/-ovi

soudcům

4.

soudce

soudce

5.

soudce !

soudci/-ové !

6.

soudci/-ovi

soudcích

7.

soudcem

soudci

Kmen jmen náležejících ke vzoru soudce je zakončen souhláskou měkkou nebo obojetnou. Patří sem jména tvořená příponou -c(e):

dárce, obhájce, ochránce, odpůrce, průvodce, rádce, soudce, strážce, strůjce, svůdce, škůdce, tvůrce, únosce, vládce, vůdce, výrobce, zájemce, zrádce, žalobce

V 1. pádu mn. č. je ustálená koncovka -i. U některých jmen dvojslabičných (ze základní slovní zásoby) lze sice použít variantu -ové, ta je však vnímána jako zastaralá.

Soudce! Do pátého pádu j. č. proniká v běžné mluvě (analogicky podle chodec) podoba jména s -če. Ta však není spisovná!

Pane soudce!, Pane obhájce!

4.2.6   Mužská životná adjektivní

J. Č.

MN. Č.

J. Č

MN. Č.

1.

hajný

hajní

mluvčí

mluvčí

2.

hajného

hajných

mluvčího

mluvčích

3.

hajnému

hajným

mluvčímu

mluvčím

4.

hajného

hajné

mluvčího

mluvčí

5.

hajný !

hajní !

mluvčí !

mluvčí !

6.

hajném

hajných

mluvčím

mluvčích

7.

hajným

hajnými

mluvčím

mluvčími

Mužská životná adjektivní tvrdá

Hajný Koncová souhláska kmene je tvrdá nebo obojetná, časté zakončení je -n-ý, řidčeji -sk-ý. Patří sem: *  zpodstatnělá přídavná jména, z tvaroslovného hlediska se jedná o přídavná jména, která ve větě přebírají funkci jmen podstatných:

hostinský, kantýnský, milý, nadřízený, nemocný, obžalovaný, příbuzný, zesnulý, známý

*  jména, u kterých je vztah s přídavnými jmény nezřetelný:

bytný, pocestný, ponocný, porybný, vrátný

Mužská životná adjektivní měkká

Mluvčí Koncová souhláska kmene je měkká, výjimečně obojetná. Skloňování se řídí vzorem přídavných jmen jarní. Patří sem: *  zpodstatnělá přídavná jména:

domácí, kolemjdoucí, pracující, přednášející, vedoucí, třídní

*  původní substantiva, jejichž skloňování splynulo s adjektivním skloňováním:

kočí, krejčí, průvodčí, rozhodčí, rukojmí, výběrčí, výpravčí

*  historická podstatná jména:

komoří, (mark/pod/lan)krabí, podkoní, sudí

Vzor jarní viz kap. Skloňování přídavných jmen.

4.3   Mužská neživotná

4.3.1   Mužská neživotná tvrdá

Vzor hrad

J. Č.

MN. Č.

1.

hrad

hrady

2.

hradu (lesa )

hradů

3.

hradu

hradům

4.

hrad

hrady

5.

hrade! (zámku )!

hrady !

6.

hradě/-u

hradech (zámcích )

7.

hradem

hrady

Jména skloňovaná podle vzoru hrad jsou většinou stylově neutrální. Patří sem jména s kmenem zakončeným na: *  souhlásku tvrdou d, t, n, r, x:

důvod, základ, námět, pocit, tulipán, cukr, obor, kodex, fax

*  souhlásku obojetnou b, f, l, m, p, s, v, z:

hřib, pohyb, trumf, golf, panel, popel, problém, tým, strop, zip, nos, hnis, název, pozdrav, ráz, sliz

Podvzor

Zámek Jako zámek se skloňují podstatná jména zakončená na k, g, h, ch. Před koncovkou -e/ě a -ích dochází ke střídání souhlásek. Patří sem: *  jména (bez slovotvorné přípony) zakončená souhláskou:

mrak, tlak, dluh, tvaroh, poplach, sluch, dialog, smog

*  často se setkáváme s příponami -(e)k, -ík, -ák:

polibek, svátek, rybník, zákoník, květák, tabák

*  zdrobněliny:

domek, doubek, háček, lesík, lístek, kopeček, kvítek, stolek, vzorek, záhonek, zvonek

Více o střídání souhlásek viz podvzor hoch v kap. Mužská životná tvrdá.

Problematické pády

Podstatná jména mužská neživotná mají v některých pádech varianty: *  2. pád mn. č. V tomto pádě se vyskytují koncovky -u a -a. U většiny jmen převažuje koncovka -u, méně často pak:

-a

domov, dvůr, chléb, komín, kostel, les, oběd, sklep, svět, večer, zákon

-u/-a

budík, kalich, kopeček, lesík, rybník, sýr, týl

*  5. pád j. č. U jmen náležejících ke vzoru hrad se používá koncovka -e, u jmen skloňovaných podle vzoru zámek je pravidlem koncovka -u:

čase, dýme, význame, žale! × jazyku, kalichu, prachu, strachu, zámku!

*  6. pád j. č. Jako základní je vnímána koncovka -u, kterou lze použít téměř u všech neživotných jmen rodu mužského, zatímco varianta -e(ě) je méně častá. Příklady použití jednotlivých koncovek:

častěji -e

byt, čas, dům, hlas, hrad, kostel, les, oběd, ples, rok, stůl, svět, život

stejně -e/-u

jazyk, poklad, potok, příklad, rybník, úřad, koncert, žlab

častěji -u

důchod, festival, gól, materiál, provoz, přechod, překlad, senát, soud

Použití koncovek 6. pádu j. č. ovlivňuje též rozdílné užívání v Čechách (-u) a na Moravě (-e)!

*  6. pád mn. č. U jmen skloňovaných podle vzoru hrad se používá koncovka -ech, u těch podle vzoru zámek je koncovka -ích. P o z o r ! *  Bloudili po lesích do naprostého vyčerpání. U omezeného množství jmen vzoru hrad se setkáme s variantní (nebo dokonce převládající) koncovkou -ích, a to po souhláskách l, s, z, výjimečně po p.

botel, hotel, hostel, kostel; les, okres, ples; sklep

*  Bafaje mizel v obláčkách dýmu. U vzoru zámek do 6. pádu mn. č. z hovorového jazyka proniká stylově příznaková koncovka -ách a postupně vytlačuje koncovku -ích, která je pociťována jako knižní. Nejvíce se uplatňuje u expresivních slov a zdrobnělin zakončených na -č(e)k, -ek, -ák, -ík:

balíček, obláček, koláček, kousíček; kousek, domek, zvonek, hrnek; lesík, balík, chodník

*  Nemluv pořád jen o prachách! Koncovka -ách je jedinou variantou jen u slova plech, prachy a šachy a v ustálených spojeních:

Jde to jak na drátkách. Chodí jako ve snách.

4.3.2   Mužská neživotná měkká

Vzor stroj

J. Č.

MN. Č.

1.

stroj

stroje

2.

stroje

strojů

3.

stroji

strojům

4.

stroj

stroje

5.

stroji !

stroje !

6.

stroji

strojích

7.

strojem

stroji

Skloňování měkkých neživotných jmen je pravidelné. Ke vzoru stroj se řadí především jména domácího původu, v omezeném množství zde nalezneme jména přejatá jako např.:

bonsaj, diář, esej, hokej, receptář, relikviář, sprej, seminář

Kmen je zakončen na: *  měkkou souhlásku:

nůž, mariáš, klíč, vysavač, tanec, palác, kapsář, vějíř, obličej, pokoj

*  obojetnou souhlásku:

jetel, kyčel, pytel, cíl

4.3.3   Kolísání ve skloňování mužských neživotných

Tvrdý × měkký vzor

Chmel

j. č.

mn. č.

j. č.

mn. č.

PODLE HRAD

PODLE STROJ

1.

chmel

chmely

chmel

chmele

2.

chmelu

chmelů

chmele

chmelů

3.

chmelu

chmelům

chmeli

chmelům

4.

chmel

chmely

chmel

chmele

5.

chmele

chmely

chmeli

chmele

6.

chmelu

chmelech

chmeli

chmelích

7.

chmelem

chmely

chmelem

chmeli

Dvojí skloňování podle vzoru chmel (měkké i tvrdé v jednotném i množném čísle) je možné u některých jmen zakončených na -l:

hnědel, kokrhel, kotel, koukol, kužel, námel, plevel, rubl, tmel

Kořen

j. č.

mn. č.

PODLE HRAD

PODLE STROJ

PODLE HRAD

1.

kořen

kořen

kořeny

2.

kořenu

kořene

kořenů

3.

kořenu

kořeni

kořenům

4.

kořen

kořen

kořeny

5.

---

kořeni !

kořeny

6.

kořenu

kořeni

kořenech

7.

kořenem

kořenem

kořeny

Jako kořen se skloňují jména s kmenem zakončeným na -en-:

hřeben, plamen, pramen, kámen, ječmen, řemen, křemen, kmen, třmen

V tlačenici je třeba mít ostré lokty. U jména loket hraje důležitou roli významová složka slova. Hovoříme-li o části těla, je skloňování totožné se vzorem kořen. Ve významu staré délkové míry se v mn. č. v některých pádech udržely původní měkké tvary: 1., 4. a 5. lokte, 2. loket.

Den

j. č.

mn. č.

PODLE STROJ

PODLE HRAD

PODLE HRAD

ZVL. TVARY

1.

den

den

dny

dni/dnové

2.

dne

dne

dnů

dní

3.

dni

dnu

dnům

---

4.

den

den

dny

dni

5.

dni !

dne !

dny !

dni/dnové !

6.

dni

dnu/(ve) dne

dnech

---

7.

dnem

dnem

dny

---

Poslední dnové lidstva V 1. pádě mn. č. lze použít životnou koncovku -ové, ta je však vnímána jako velmi knižní.

KONIEC UKÁŽKY

Table of Contents

Obálka

1 Abeceda

2 Hláskosloví

2.1 Samohlásky

2.2 Souhlásky

2.3 Spisovná výslovnost

2.4 Hláskové střídání (alternace)

3 Tvarosloví

3.1 Slovní tvar

3.2 Slovní druhy

4 Podstatná jména

4.1 Skloňování podstatných jmen

4.2 Mužská životná

4.3 Mužská neživotná

4.4 Kolísání životnost/neživotnost

4.5 Ženská

4.6 Střední

4.7 Cizí a přejatá

4.8 Vlastní

4.9 Vlastní osobní

4.10 Vlastní zeměpisná

5 Přídavná jména

6 Zájmena

7 Číslovky

8 Slovesa

9 Časování sloves

10 Příslovce

11 Předložky

12 Spojky

13 Částice

14 Citoslovce

15 Skladba

16 Shoda