Copyright © 2012 by KAY HOOPER

This edition published by arrangement with

Berkley Publishing Group, a member of Penguin Group (USA) LCC, a Penguin Random House Company

Translation © Šárka Tulcová, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu HAVEN

přeložila Šárka Tulcová

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-799-2

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

PROLOG

Prvních pár minut po útěku se Catherine Talbertová snažila pohybovat co nejtišeji. Myslela si, že odešel pryč, ale nebyla si tím úplně jistá a celá vyděšená by se nejraději rozběhla.

Místo toho se však plížila ven do tmy a ani se neodvažovala ztrácet čas tím, že by hledala něco, čím by skryla svou nahotu. Měsíc se schovával za hustou vrstvou mraků. Ať tak či tak Catherine neměla nejmenší tušení, kde se právě nachází. I když sebevíc namáhala oči, nikde nespatřila žádné světýlko, které by naznačovalo přítomnost nějakého domu poblíž.

Jsi blbá. Samozřejmě že v okolí není žádný dům. Někdo by přece zaslechl tvůj křik.

Určitě by ji museli slyšet.

Točila se jí hlava hlady a vyčerpáním a bolelo ji celé tělo od modřin a vnitřních zranění, následků surového bití, ale jediné, co vnímala, byla zoufalá touha uniknout. Naslepo se rozhodla pro určitý směr a vyrazila pryč od svého vězení. Pohybovala se, jak nejrychleji to šlo, aby zároveň nenadělala velký hluk. Neviděla – přesněji řečeno necítila pod bosýma nohama – žádnou cestu, a tak zamířila k hluboké temnotě rýsujících se stromů, protože instinktivně hledala nejbližší úkryt, aby ji případně nezahlédl.

S největší opatrností se přebrodila přes mělký potok, aniž by ji napadlo dělat si starosti s hady nebo blátem nebo jinými věcmi, kterých by se při své dřívější holčičí povaze hrozila.

Chtěla žít. To bylo vše.

Teď chtěla akorát žít.

Na druhém břehu se terén změnil. Uvědomila si, že stoupá do svahu. Když přijela kochat se zdejší krajinou, připadaly jí ty hory tak nádherné. Ale nyní… Bosá chodidla měla otlučená a podřená od ostrých kamenů, které tu a tam nečekaně vyčnívaly, a zakopávala o drsné kořeny, jež před několika týdny odkryly prudké jarní deště. Někdy i upadla.

Ale vždycky zase vstala.

Zachytávaly ji větve, jak jí hustý podrost bránil v průchodu, a matně vnímala čerstvé šrámy, které přibyly k ranám a modřinám, jimiž bylo její tělo poseto.

Noc se zdála téměř nesnesitelně tichá a nehybná, ani nepatrný vánek nezahnal nedýchatelné dusno a Catherine připadalo, že jediný zvuk, který v poslední době doléhal k jejím uším, byl její vlastní namáhavý dech. Pak jí pod nohou hlasitě praskla suchá větvička, spolu s panikou ji pohltila vlna adrenalinu a odhodila veškerou opatrnost.

Možná neodešel. Co když je přímo za mnou. Je to jeho domov, vyzná se tu, to je jisté… Ach, bože…

Rychleji. Musí běžet rychleji.

Jak nejrychleji dokáže.

Jak nejdál to půjde.

Oči se už přizpůsobily tmě natolik, aby dokázala nevrazit hlavou do stromu, ale jinak viděla akorát různé odstíny černě.

Přesto šplhala vzhůru co nejhbitěji. Pomáhala si i rukama, chytala se drsných, hrbolatých větví, listnatých keřů i pichlavého houští a zpočátku ani necítila, jak jí trny, ostrá kůra a špičaté listy rozdírají prsty do krve. V přerývaném dechu čím dál častěji zaznívaly zajíkavé vzlyky a svaly nohou ji pálily, jak neustále stoupala a stoupala. Nebyla tu žádná stezka, jen prudký svah posetý žulovými balvany a vysokými stromy, které na skále přidržovaly široko rozlezlé kořeny. Pokud zrovna nezakopávala o ně, prodírala se neprostupným křovím.

Když dosáhla hrany hřebene, chvíli se mátožně přidržela mladého stromku a pak zas vyrazila vpřed. Dolů to mělo jít snáz, ale nešlo, protože teď při každém kroku cítila podřená chodidla a palčivá bolest po celém těle svědčila o tom, jak jí holou kůži poznamenaly ostré trny a větve. Přesto si razila cestu dál, přes ještě zrádnější podrost. Navíc musela dávat pozor, aby udržela rovnováhu, protože hrozilo nebezpečí pádu. Kdyby špatně šlápla a skutálela se, nemusela by se zachytit.

Naprosto ztratila pojem o čase. Vyškrábala se na hřeben, jen aby po klopýtavém sestupu narazila na další svah a znovu na další. Myslela si, že už určitě uběhlo několik hodin. Sotva lapala po dechu a nohy vypovídaly poslušnost.

Postupně odezníval adrenalin, který ji provázel od počátku útěku, a začínala ji stahovat únava. Zavrávorala, potácivě udělala krok nalevo, pak napravo. Upadla, znovu se zvedla.

Stoupala vzhůru.

Pořád šplhala nahoru, možná na vrchol hory.

Nemyslela na nic, veškeré myšlenky se soustředily na sílu, která ji poháněla vpřed.

Zkrvavenými dlaněmi se chápala všeho, co jí pomohlo lézt a udržet se na nohou. Ale čím dál častěji po pádu zůstala na zemi o něco déle.

Odpočívám, říkala si v duchu.

Vdechla zatuchlý pach hlíny, poškrábaná tvář spočívala na polštáři pouze z polámaných větviček, tlejícího listí a někdy i kamene. Byla tak vyčerpaná, že jí na tom nezáleželo. Možná si tu a tam i zdřímla, než zase vstala a pokračovala v cestě.

Nakonec ji napadlo, že se jí sice podařilo utéct, ale dost možná se nadobro ztratí v lese a nenajde pomoc.

Ta představa ji znovu postavila na nohy a nekompromisně je nutila do každého následujícího kroku. Hodiny. Jde už hodiny, což znamená, že brzy vyjde slunce. A jakmile se rozední, určitě najde pomoc.

Zcela jistě.

Protože tolik toužila žít. Přežít tohle a překopat, co dosud byl víceméně zbytečný život, bezstarostný a bez cíle. Teď chtěla od života víc. Přála si založit rodinu, mít děti, zestárnout a zapomenout na tu děsivou temnotu, agónii a hrůzu a tvář nevýslovného zla.

Prostě toužila žít.

Znovu se škrábala vzhůru do dalšího kopce a mhouřila oči, protože se jí zdálo, jako kdyby už místy prosvítalo světlo. A houští taky řídlo. Pomáhala si otupělýma rukama a ztěžklými pažemi a stoupala krok za krokem pořád výš. Říkala si, že už bude zase na hřebeni a že si tam odpočine. Třeba se na chvilku posadí a počká na východ slunce, aby jí oznámilo, že navzdory všemu bude žít, aby se dočkala dalšího dne.

I tak ji to zastihlo nepřipravenou. Vytáhla se vzhůru a bledý oranžový paprsek ji udeřil do tváře, až ji oslepil.

Byl hřejivý a tak nádherně zářivý po tolika temných hodinách. Po dnech plných temnoty. Bylo to báječné.

Potřebovala, aby jí světlo zalilo celé tělo. Chtěla se v něm koupat.

Konečně se zase zahřát.

Pokud to ještě šlo, ještě znásobila své úsilí. Popadla další výhonek, aby se vytáhla na světlo, ale tentokrát byl stromek méně poddajný a škubl sebou víc, než čekala, a popohnal ji vpřed větší silou, téměř ji vymrštil. A její otupělé nohy ji nevarovaly, že tentokrát ta kamenitá hrana znamená víc než vrchol horského hřbetu.

Byla to skalní stěna.

Vůbec neměla šanci získat rovnováhu, zachránit se. Catherine Talbertová se odlepila od země a letěla. Zaplavil ji úžasný pocit absolutní svobody a na prchavý okamžik dokonce uvěřila tomu, že je možné bezpečně přistát.

Ale jen na kratičký okamžik. Zřítila se ze srázu ozářená vycházejícím sluncem a ani nehlesla, protože hrůza z něj ji stále ovládala víc než cokoli jiného. Poslední myšlenka, která jí prolétla hlavou, ji utěšovala, že i tohle je lepší než to, před čím utekla.

Catherine Talbertové bylo dvacet jedna let.

1

BARON HOLLOW

22. ČERVNA

Emma Rayburnová se prudce vztyčila na posteli a zprvu si neuvědomovala nic jiného než bušení vlastního srdce a dusivý pocit, že nemůže dýchat. Pak popadla dech a sesula se, zatímco očima těkala po místnosti. Po své ložnici, osvětlené pouze paprsky úsvitu.

Nebyl tu žádný temný les. Ani nekonečný běh a bolest a hrůza.

Žádný smrtelný pád z hrany útesu.

Když zaslechla tiché zakňučení, naklonila se, aby pohladila psa, který ležel v nohou postele. „Všechno dobrý, holka,“ zašeptala. „Jen se mi něco zdálo. Zase další zlý sen.“

Tep se vracel do normálu, ale ta tísnivá tíha něčeho děsivého se nijak nezmenšila. Pohlédla na hodiny na nočním stolku, zjistila, že za hodinu stejně bude zvonit budík, a tak odhodila deku a vstala.

Přešla k toaletnímu stolku u protější stěny a rozsvítila malou lampičku. Ledovýma rukama vytáhla z horní zásuvky deník a prolistovala posledních pár stránek, než obrátila na čistou. Pak se natáhla pro propisku a zapsala jednoduše:

22. června

Další noční můra, tentokrát v lese. Byl tu rozdíl: utíkala, snažila se uniknout.

Ale skončilo to stejně. Vždycky to končí stejně.

Další mrtvá dívka.

Emma se dlouze zadívala na poslední zápis. Pak pomalu prošla několik předchozích záznamů. Trvalo to už skoro dva roky, běžné poznámky z nezáživných dnů protkané strohými daty a stručným popisem nočních můr o násilné smrti.

Smrti dívky nebo mladé ženy, kterou vůbec neznala. Skoro všechny sny se odehrávaly v tmavé místnosti, která ji ničím neupoutala. Rozhodně jí nepřipadala povědomá, ale přesto s naprostou jistotou věděla, že se nachází někde ve městě nebo nedalekém okolí. Někde v bezprostřední blízkosti domova. Netušila, proč si je tak jistá, ale to vědomí bylo stejně nezpochybnitelné jako tlukot jejího srdce.

Za necelé dva roky se jí zdálo o smrti zhruba tuctu mladých žen. Všechny umřely násilnou smrtí.

Emma se nepotřebovala podívat na datum prvního deníkového záznamu, aby zjistila, odkdy ji ty noční můry pronásledují. Začalo to po obyčejné, docela běžné nehodě.

Rodný dům předělala na penzion, nyní dost vyhledávaný a dobře známý pod jménem Rayburn House. Návštěvníkům nabízí rozmanité výlety do Apalačského pohoří, obklopujícího malé údolí, kde se rozkládá městečko Baron Hollow, a jedna z možností je projížďka na koni s průvodcem.

Emma obvykle nejezdila, protože většinou neměla čas. Ale tenkrát se na poslední chvíli rozhodla, že se připojí ke skupince turistů. Cesta probíhala hladce, jako vždycky. Dokud…

Zpětně si nikdy nedokázala vybavit, co její klisnu vyplašilo, ale najednou prudce uskočila, což Emma nečekala a spadla. Pravděpodobně by se nic strašného nestalo, akorát narazila hlavou na žulový balvan.

Náhodné rozhodnutí vyjet si na koni ji stálo pobyt v místní nemocnici, kde si poležela víc než týden, a zůstala jí po něm téměř neviditelná jizva nad pravým spánkem, která se lehce ztrácela v jejích tmavých vlasech. Doktoři si dělali starosti, protože byla několik hodin v bezvědomí. Vysvětlili jí, že měli obavy, že by mohla začít krvácet do mozku. Ale to se nestalo. Říkali, že její zranění jen lehce pohmoždilo část čelního laloku.

Ne že by to znělo nějak hrozivě, kdepak.

Varovali ji, aby se pozorovala, jestli se neobjeví něco ze suchého výčtu možných vedlejších příznaků, které zahrnovaly všechno od poruchy soustředění či potíží s plněním úkolů, které před nehodou zvládala hravě, až po změny osobnosti nebo dokonce ztrátu hybnosti některých částí těla.

Paralýza.

Díky Bohu se za dva roky, co od úrazu uplynuly, nic z toho nedostavilo. Vůbec nic se nezměnilo.

Až na ty sny. Teda noční můry.

„Pravděpodobně se tak pouze odráží prudkost tvého zranění, Emmo. Nic víc,“ uklidnil ji doktor Benfield, když konečně našla odvahu se na to zeptat. „Není to nic vzácného, když pacient po poranění hlavy určitým způsobem znovu prožívá bolest a úzkost.“

„Ale zdá se to tak živé,“ zaprotestovala. „Já tu bolest cítím úplně fyzicky. Tu panickou hrůzu taky.“ Ne že mi to připadá jako živé. Skutečně se to děje. Vím to.

„Protože to samé jsi cítila, když se ti stala ta nehoda.“

„To jo, jenže…“ Taky cítím, jak umírají.

„Mluvila jsi o tom s Maitlandem? Jako šéf policie určitě ví, jestli se pohřešují nějaké ženy nebo jestli se někde našlo tělo. Zkrátka jestli došlo k nějakému úmrtí, které by připadalo na tu noc, kdy se ti o tom zdálo.“ Sice se snažil mluvit s profesionálním odstupem, ale měla pocit, jako by to, co mu řekla, trochu blahosklonně považoval za vrtochy své pacientky.

„Ne, nic takového,“ připustila Emma neochotně. „Zmínila jsem se o tom Danovi, když loni v létě zmizela ta turistka, dokonce jsem pátrala i na internetu a v knihovně se probírala starými výtisky novin, ale kromě té jedné ženy se v okrese nic podobného nepřihodilo. Nikdo nehlásil další pohřešované osoby, které by se dříve nebo později někde neobjevily. Ale to je jedno, nezdálo se mi totiž o téhle dívce. Její přítel poskytl pátracím oddílům fotografii a sám se domníval, že zkrátka nejkratší cestou sešla z hor a chytla nějakého stopa poté, co se pohádali. Pak jsem někde zaslechla, že tomu tak doopravdy bylo.“

„Takže v tvých snech nevystupují skutečné ženy, které někdo krutě mučí a zabíjí, viď?“

„Jasně. Máte pravdu.“

„Pravděpodobně tě ty noční můry přestanou pronásledovat samy od sebe, Emmo. Ale kdyby ne nebo kdybys měla vážné problémy se spaním, tak mi dej vědět. Dá se to léčit pomocí prášků.“

S doktorem Benfieldem mluvila před několika měsíci. Znovu už za ním nešla.

Přestože ty sny neustaly.

Emma dlouho nepřítomně hleděla do deníku, pak ho zavřela a rukou bezděky přejížděla po hladkých kožených deskách. Nevěděla, co ji vlastně děsí víc – jestli ta možnost, že noční můry jsou jakási nekonečná smyčka, kterou si její traumatizovaný mozek opakovaně přehrává potenciálně životu nebezpečnou nehodu, ale dává ženám v té hrůzostrašné scénce pokaždé jinou tvář a nechává je zažívat odlišná muka. Nebo že by to mohly být varovné signály, které ji upozorňují, že se v jejich malém městě, malebně usazeném v horách na západě Severní Karolíny, děje něco hrozivého.

Skutečně odporného.

Něco, o čem ale nikdo jiný z městečka, kde se každý zná s každým, zjevně nemá nejmenší tušení.

ÚTOČIŠTĚ

25. ČERVNA

„Vždyť víš, že se obvykle nevyptávám,“ říkal John Garrett své ženě Maggie, „ale jsi si jistá, že je to dobrý nápad?“

„Jistá jsem si tím, že Jessie potřebuje něco, co my jí nejsme schopni dát, a ať už je to cokoli, brání jí to zapojit se do práce. V podstatě i zapojit se do normálního života. Ty noční můry na ni dotírají čím dál víc, pravděpodobně je to ještě horší proto, že si z nich nic nepamatuje.“

Postávali v místnosti, kterou rezidenti nazývali Vrchní velitelství. Šlo o velký otevřený prostor uprostřed domu přístupný všem. Nacházela se zde spousta pohodlných křesel, četné pracovní stoly s počítači a obrovský kamenný krb, u něhož stál rozměrný gauč, na kterém se dalo pohodlně usadit a povídat si, číst nebo se natáhnout a zdřímnout si. Celou jednu zeď pokrývaly police s odbornými knihami a různými skříňkami, kde se skrývaly veškeré kancelářské potřeby jako tiskárny, faxy a pořadače plné složek.

Na jednu stranu to byl pracovní prostor, ale navzdory funkčnímu zařízení se v něm člověk zároveň cítil útulně.

Tak tohle bylo Útočiště, soukromá organizace, která školila agenty v rozmanitých vyšetřovacích postupech a technikách – agenty, kteří disponovali mimořádnými psychickými schopnostmi. Někdy spolupracovali s policejními složkami a jindy pracovali úplně samostatně pro různé klienty. Útočiště byl jednak název firmy a zároveň tak agenti pojmenovali tento dům a celý komplex, který se nacházel na docela odlehlém a špičkově zabezpečeném pětisetakrovém pozemku na okraji Santa Fe ve státě Nové Mexiko.

John a Maggie Garrettovi Útočiště založili a nyní vedli. Současně bylo jejich domovem, který sdíleli s několika agenty ubytovanými ve vlastních apartmánech ať už v hlavní budově, nebo v okolních chatkách, jež ke komplexu patřily. Pro některé zcela jistě mezi jednotlivými misemi představovalo rodinné zázemí a i ti, kteří si ještě nebyli jisti, kam vlastně patří, připouštěli, že zde mají příjemný pocit sounáležitosti.

Pro většinu to bylo poprvé v životě, co se necítili jako exoti nebo vyděděnci, mohli se v klidu uvolnit, žít a pracovat s jinými lidmi, kteří se také museli vyrovnávat s výhodami i nevýhodami zvláštních schopností, jimiž byli „obdařeni“.

Útočiště bylo kdykoli schopno poskytnout ubytování až dvěma tuctům agentů. Momentálně jich zde dlouhodobě žilo dvanáct a další čtyři tu pobývali vždy několik měsíců na školení.

Jessie Rayburnová patřila ke stálým rezidentům.

„Ty víš, čeho se její noční můry týkají?“ zeptal se John své ženy, jejíž mimořádné schopnosti spočívaly ve výjimečně silném vcítění se do pocitů druhých a v některých případech byla také schopná absorbovat i léčit jejich emocionální či fyzická traumata.

Maggie však zavrtěla hlavou. „Nevím, z čeho ten blok je, ale je neproniknutelný. A tím myslím naprosto neprůchozí. To už dokážu její pocity více vyčíst z výrazu tváře než pomocí empatie. Souhlasila, aby jeden z telepatů zkusil proniknout skrz. Zkoušeli to znovu včera, ale jediným výsledkem jeho snažení bylo, že se mu spustila krev z nosu.“

John se zachmuřil. „Možná ho nechtěla pustit dovnitř.“

„Pokud to tak je, dělá to čistě podvědomě anebo je sakramentsky dobrá herečka, protože já jí na to skočila.“ Maggie opět nesouhlasně zavrtěla hlavou. „Hele, od začátku jsme věděli, že si někde hodně hluboko v sobě nese trauma z minulosti. Zpočátku bývala tak uzavřená, že vůbec nemělo smysl pokoušet se nějak se k jejímu tajemství dostat. Ale i tak dokázala využívat jak telepatii, tak fungovat jako médium, takže jsme jí poskytli čas, ať se usadí a najde pevnou půdu pod nohama. Aby si zvykla na práci se svými schopnostmi. Vždycky existuje šance, že tohle samo o sobě může pomoct. Oba víme, že se to někdy povede.“

John se opřel bokem o hranu stolu a pozoroval, jak se jeho žena usadila na židli. Momentálně zde byli sami, což se stávalo velmi vzácně. „No, agenty máš na starosti ty, jen se mi zdálo, že ji jsi zapojovala do práce jen velmi opatrně. Jedině v tandemu s někým, kdo má mnohem více zkušeností a má… jistější krok.“

Přestože se zašklebila, ve zlatavých očích jí zahrály veselé plamínky. „Takže sis toho všiml.“

„Jo. A obávám se, že ona taky.“

„Bohužel, Jessie je… strašně tvrdohlavá. A hrdá. A rozhodně nemá ráda, když se ji někdo snaží chovat jako v bavlnce nebo vůbec když se s ní jedná jinak než s ostatními agenty. Právě proto za mnou před pár týdny přišla a oznámila mi, že chce prolomit tu vnitřní bariéru, která způsobuje, že její schopnosti fungují čím dál tím nespolehlivěji. A zjistit, co jí působí ty noční můry, jejichž obsah si nedokáže vybavit.“

„Že chce, nebo že je připravená?“ John sice sám nevládl žádnými paranormálními schopnostmi, ale pohyboval se v okruhu takto nadaných lidí dost dlouho, takže jim rozuměl víc než obyčejný smrtelník.

„Chce to. Sama si nejsem ani trochu jistá, jestli je na to připravená, myslím podvědomě. Jenže…“

„Jenže jsi vyzkoušela, co se dalo, a nic z obvyklých prostředků nezabralo.“

Maggie přikývla. „Jakmile vyřadíme hypnózu, pak už nezbývá moc rychlých způsobů, jak se dostat do lidské mysli, když ta se brání. Kognitivní rozhovor nepomohl, protože jsem nevěděla, odkud začít. Když jsme to zkusily od chvíle, kdy před patnácti lety odešla z Baron Hollow, k ničemu to nevedlo. Vzpomínala si akorát, jak nasedá do auta a odjíždí s neodbytným pocitem, že odtud musí co nejrychleji vypadnout. Práce s dalším telepatem, jak jsem řekla, taky nic nepřinesla. Ani výsledky psychologických testů nic neukázaly.“

„Volala jsi Bishopovi?“

Velitel jednotky a speciální agent Noah Bishop byl třetí osobou, která měla na vzniku Útočiště podíl. I jeho Jednotka pro vyšetřování zločinů zvláštní povahy, která působila v rámci FBI, sestávala z lidí s paranormálními schopnostmi a v minulých letech se jeho předpoklad, že tyto schopnosti lze použít jako nástroje při vyšetřování, splnil přímo nad očekávání.

„To víš, že jo.“

„A?“

„A… choval se jako typický Bishop. Jessie prý sama pozná, kdy je čas vrátit se na začátek.“

„Tím myslel vrátit se do Baron Hollow?“

Maggie přikývla. „Zvláštní bylo, že ani ne deset minut nato za mnou přišla Jessie a žádala mě, že by si ráda vybrala nastřádanou dovolenou a zajela na návštěvu domů.“

John si povzdechl: „Takže… on to věděl, že bude chtít jet? Nebo ví, co tam pro ni osud chystá?“ Mezi Bishopovy četné schopnosti patřilo i jasnovidectví.

„To nevím.“ Po krátké odmlce pokračovala: „Ale Jessie se balí a chystá se domů. A přestože v ní neumím číst, jasně vidím, že se bojí.“

„Předpokládám, že by nesnesla, kdybychom s ní někoho poslali.“ John to ani nevyslovil jako otázku.

Tentokrát si zhluboka povzdechla Maggie. „Ne. Když pracuje s někým, vždycky se hlídá ještě víc a dost dobře nemám důvod poslat do stejné oblasti dalšího agenta.“

John pozoroval ženu, s níž žil už několik let, zpod přivřených víček. „Aha. A co mi nechceš říct?“

„Jenom… mám špatný pocit.“

Ze zkušenosti věděl, že manželčiny pocity a intuici se vyplatí respektovat, proto se akorát zeptal: „Ohledně Jessie? Kvůli tomu, že jede domů?“

Maggie zaváhala, svraštila obočí a teprve pak odpověděla: „Máme v terénu šest dalších agentů a tři tady, co procházejí složitým obdobím po emocionální a psychické stránce. Takže by se to mohlo týkat i jich. Zkrátka přesně nevím, co se mi podařilo zachytit, ani z koho to vychází.“

„Tak to možná není kvůli Jessie a jejím strašákům.“

„Možná ne.“

„V tom případě můžeš Jessie akorát varovat,“ připomněl jí manžel, „ať je opatrná a pravidelně se hlásí, zatímco bude pryč.“

„Já vím,“ hlesla Maggie. „Jen doufám, že to bude stačit.“

BARON HOLLOW

27. ČERVNA

„Tohle je vážně blbý nápad.“

Jessie Rayburnová zajela s autem na okraj silnice a zaparkovala přímo na kopci před Prvním baptistickým kostelem. Tady začínalo centrum městečka, jehož zbytek odtud bylo možno pohodlně přehlédnout.

Položila předloktí na volant a hleděla na Hlavní ulici v Baron Hollow. Dokonalý obrázek jako na pohlednici, malé městečko zaklíněné v údolí Apalačského pohoří, kde se víceméně všichni navzájem znají. Teda alespoň místní. Turisti jsou něco jiného, procházejí tudy v podstatě celoročně s kamerami na krku a zvědavostí v očích, aniž po své návštěvě zanechají stopy.

Jessie se v rychlosti koukla na internet, než vyrazila, protože ji zajímalo, jestli se ve městě od doby, kdy odešla, něco výrazně změnilo.

Protože zde nebyl žádný průmysl, který by uživil zdejší pracovní síly, veškerý ekonomický potenciál Baron Hollow spočíval v překrásné scenérii, která je obklopovala, i v maloměstském kouzlu s četnými obchůdky a galeriemi, které nabízely umělecké, textilní a řemeslné výrobky místní provenience. Díky kráse a vysoké hodnotě své práce dosáhli řemeslníci z hor proslulosti po celém Jihovýchodě.

No a kromě toho tu byly ještě pověsti o tom, jak tu straší, vzhledem k tomu, jak se za poslední roky rozrostla obliba „honu“ na duchy. Baron Hollow se navzdory poklidnému a malebnému vzezření pyšnilo dlouhou historií plnou násilí a prapodivných událostí, což z něj činilo jednu z nejvyhledávanějších destinací pro badatele v oblasti paranormálních jevů. Zvláště když hodně budov, ať už komerčně využitých, nebo obytných, zde stálo pár století.

Kdysi ve městě fungovala gigantická textilka, kousek dál po řece papírna a dokonce i pár fabrik na plasty, takže se nikdo nestaral o duchy a staré legendy, jedině když chtěli postrašit děti, aby poslouchaly. Ale všechny továrny skomíraly už v době Jessiina odchodu a teď nebyla v provozu žádná. Opuštěná papírna zůstala nevyužitá, textilku „přebudovali“ na drahé ateliéry či podivné umělecké centrum, kde mohli návštěvníci sledovat, jak se vyrábějí sochy, keramika, koberečky a šperky.

A každý dům, který si mohl přivlastnit byť jen stín ducha či náznak paranormální energie, tuto skutečnost hrdě hlásal na vývěsním štítu.

Dokonce se pořádaly i vycházky po stopách duchů.

Přesto se centrum na pohled nijak výrazně nezměnilo, usoudila Jessie. Docela dost budov se mohlo chlubit novou omítkou, kamenným obložením nebo alespoň čerstvým nátěrem fasády, pestré markýzy a nápisy lákaly turisty, ale jinak to tu vypadalo pořád stejně. Přinejmenším zvenku.

Domov. Teda, kdysi jsem to tak vnímala. Teď už ne.

Patnáct let je přece jen dlouhá doba. Skoro věčnost. Už zdaleka nebyla tou sedmnáctiletou dívkou, která z Baron Hollow prchla s veškerým svým světským majetkem naloženým do kufru otlučeného Mustanga, poháněná směsicí divokých emocí. Na nic konkrétního si nepamatovala, jen na nutnost zmizet.

Utéct odtud co nejdál. A už se nevrátit.

Uniknout před něčím, co se jí vracelo pouze v mlhavých záblescích, které nedávaly smysl. Hlasitá hudba. Hlasy a smích. Pach whisky a potu. Tíživý pocit hanby a viny. Dojem, že…

A bylo to pryč. Jako mrknutí okem. Nezůstalo nic, jen nutkavá potřeba otočit auto a vystřelit odtud, jak nejrychleji to půjde.

Nyní tomu nutkání dokázala čelit. Ale nešlo si jej nevšímat, stejně jako ignorovala strach, který ji užíral tolik let. Nemohla předstírat, že co se stalo, ať už to bylo cokoli, byl pouhý sen. Nebo přesněji noční můra. Nesměla to vytěsňovat. Už si to nemohla dovolit. Patnáct let usilovné „blokády“ zanechalo problémy a nezhojené jizvy, jimž se musela postavit, pokud chtěla mít nejmenší naději začít žít normální život.

Dokonce si nebyla jistá, jestli si tenkrát byla vědoma, před čím vlastně utíká. Protože jasně si pamatovala akorát potřebu uprchnout.

„Zatraceně. Co tady ksakru vůbec dělám?“ Vlastní hlas ji zarazil, ale samotná otázka ne. Kladla si ji během celé jízdy.

Nešlo jí o dědictví, to si může vzít Emma, přenechá jí ho s radostí. Bůh ví, že si ho zasloužila, když tu zůstala.

Jessie se zhluboka nadechla a pomalu vydechovala. Brzy si o všem promluví, jestli tedy Emma bude chtít. A to je jestli s velkým J, vzhledem k tomu, že ani v dětství k sobě neměly nijak blízko a Emmě bylo teprve patnáct, když se Jessie zdejchla. Bez rozloučení.

Nerozloučila se s nikým.

Ale celý tenhle výlet má za cíl… zavřít dveře za minulostí jednou provždy. Zbavit se zátěže, aby mohla Jessie konečně jít dál. Spát bez nočních můr a věnovat se své práci.

Je jedno, co pro to bude muset udělat, od toho je tady. Musí to zvládnout. Protože teď byla v životě konečně šťastná. Milovala svou práci, která jí dala novou identitu a místo ve světě, na něž mohla být hrdá.

Kvůli tomu stálo za to dost riskovat. Určitě si mohla dovolit vrátit se do města, kde strávila prvních sedmnáct let života.

Znovu se zhluboka nadechla, zavřela oči a soustředila se na dlouhý výdech. Snažila se rozptýlit své obranné hradby, aby si mohla městečko procítit, nejen prohlédnout.

Ale… nic se nestalo. Dobře věděla proč.

Nechtěla cítit to, o čem věděla, že by tu pocítila. Vzpomenout si na to, na co si měla vzpomenout.

Což znamenalo, že byla sešněrovaná pěkně těsně a nevnímala vůbec nic.

Teda prozatím.

Znovu se zahleděla na čilý ruch, který v Baron Hollow v sobotu vládl, a zase se nadechla, aby se uklidnila. Teď už nemá na vybranou. Jednou je tady a basta. A urazila dlouhou cestu.

Čeho by se koneckonců měla obávat? Už přece nebyla vyplašenou a bezbrannou sedmnáctkou.

Zdaleka ne.

Ať už ji odtud vyhnalo cokoli, byla si jistá, že nyní to zvládne. Naprosto jistá.

Zalovila v kabelce a vytáhla mobilní telefon, chráněný speciálním pouzdrem před její někdy zmatenou psychickou energií. Ne že by z toho musela mít strach právě teď, protože momentálně byla dokonale uzavřená. Tak těsně, pomyslela si poněkud neradostně, že kolem sebe určitě ani nešíří auru.

Zmáčkla tlačítko s předvolbou a na druhé straně byl hovor přijat téměř okamžitě. „Ty už jsi na místě?“

„Moc jsem cestou nestavěla,“ přiznala se Jessie své šéfce. „Maggie, je tohle vážně nutné? Že se ti musím pravidelně hlásit? Vždyť nepracuju na žádném případu, jsem na dovolené. V malé jižanské díře, kde je v podstatě nulová zločinnost. Co já si pamatuju, tak v Baron Hollow snad nikdy nedošlo ani k loupežnému přepadení.“

„Prostě to udělej pro mě, ano? Stačí krátký hovor každý den, ať vím, že jsi v pohodě. Návrat domů je kolikrát to nejtěžší, co musíme v životě udělat, zvláště pátráme-li po vzpomínkách. Znáš mě. Zkrátka si dělám starosti.“

„No dobře.“ Jessie pomyslela na noční můry, z nichž si nic nepamatovala, a její mysl se okamžitě stáhla. S přehnaným optimismem v hlase prohlásila: „Zavolám, slibuju.“

„Nic víc nežádám.“

Jessie ukončila hovor a hodila telefon do kabelky. Pak natáhla ruku po řadicí páce a ztuhla. Na prchavý okamžik, tak kratinký, až měla… skoro… dojem, že si to jen představila, se jí zazdálo, jako by jí hřbet ruky zdobily barevné šmouhy ve tvaru květiny.

Růže.

Nevěřícně zírala na vlastní končetinu. Zvedla si ji před oči, ale kůže byla hladká a čistá.

Ale byla si jistá, že něco viděla. Téměř jistá.

„Růže,“ zamumlala.

A neměla nejmenší tušení, co to má znamenat.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

PROLOG

1