Copyright © 2013 by James Patterson

This edition published by arrangement

with Little, Brown and Company, New York,

New York, USA. All rights reserved.

Translation © Ondřej Duha, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu ALEX CROSS, RUN

přeložil Ondřej Duha

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-802-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Jedna

Nestává se každý den, aby mi na zaklepání přišla otevřít nahá dívka.

Nechápejte mě špatně – za těch dvacet let u policie se mi to už stalo. Ale moc často ne.

„Vy jste ti číšníci?“ zeptala se ta dívka. V jejích očích byl chytrý, ale prázdný pohled, který jsem přičetl extázi, a zevnitř bylo cítit trávu. Duněla tam i hudba, to neodbytné techno, ze kterého bych měl chuť podřezat si zápěstí, kdybych ho musel poslouchat příliš dlouho.

„Ne, my žádní číšníci nejsme,“ řekl jsem jí a ukázal odznak. „Metropolitní policie. A měla byste si něco obléknout, hned.“

Vůbec ji to nevyvedlo z míry. „Měli to být číšníci,“ řekla spíš pro sebe. Rozesmutnilo mě to a znechutilo zároveň. Tahle dívka vypadala, že ještě nedokončila střední školu, a muži, které jsme přišli zatknout, byli dost staří na to, aby každý z nich mohl být její otec.

„Zkontrolujte jí šaty, než si je oblékne,“ požádal jsem jednu policistku z naší zásahové jednotky. Kromě mě tam bylo pět uniformovaných policistů, zástupce oddělení sociálně právní ochrany dětí, tři detektivové z mravnostního a tři další z Druhého okrsku včetně mého kamaráda Johna Sampsona.

Druhý okrsek je Georgetown – a to není obvyklé loviště mravnostního. Dům z bílých cihel v ulici N, kam jsme přišli, byl pro tu čtvrť typický a nejspíš stál víc než pět milionů. Byl pronajatý, s nájmem zaplaceným na půl roku dopředu přes prostředníka, ale dokumenty ukazovaly na doktora Elijaha Creema, jednoho z nejžádanějších plastických chirurgů ve Washingtonu. Pokud jsme zatím věděli, byl to právě Creem, kdo poskytoval peníze na ty divoké večírky, zatímco jeho kumpán Josh Bergman sháněl společnice.

Bergman byl majitel Cap City Dolls, legitimní modelingové agentury sídlící v kanceláři v ulici M, o které se povídalo, že má prsty v obchodě s bílým masem. Detektivové v oddělení si byli celkem jistí, že zatímco Bergman jednou rukou vede svou legální agenturu, druhou poskytuje exotické tanečnice, společnice na jednu noc, masérky a pornoherečky. Podle mých informací byl dům právě teď takových „umělkyň“ plný a vypadalo to, že všem je sotva přes osmnáct.

Nemohl jsem se dočkat, až těm dvěma darebákům nasadím pouta.

Sledováním se zjistilo, že Creem s Bergmanem byli toho večera okolo sedmé v Minibaru v centru města a pak od půl desáté v domě, kde se konal večírek. Teď už šlo jenom o to, vykouřit je ven.

Za oddělenou vstupní halou byl večírek v plném proudu. Salon i obývací pokoj byly plné lidí. Byl tam vidět kontrast nábytku ve stylu královny Anny a parketových podlah s polonahými, opilými nebo sjetými mladistvými, dupajícími do rytmu hudby a popíjejícími z plastových kelímků.

„Chci mít všechny shromážděné v téhle místnosti,“ křikl Sampson na jednoho z uniformovaných policistů. „Máme povolení k prohlídce celého domu, tak začněte hledat. Jde nám o drogy, peníze, účetní knihy, diáře, mobily… prostě všechno. A dejte vypnout tu zatracenou hudbu!“

Nechali jsme polovinu týmu, aby zajistila přední část domu, a zamířili s ostatními dozadu, kde probíhal další večírek.

V otevřené kuchyni to vypadalo, že se tam koná velká hra ve svlékacím pokeru na rozsáhlém kuchyňském ostrůvku s mramorovou deskou uprostřed místnosti.

Šest svalnatých chlapů a dvakrát tolik dívek ve spodním prádle stálo kolem něho s kartami v rukou a všichni popíjeli a podávali si několik jointů.

Jakmile jsme vstoupili, pár se jich rozprchlo. Několik dívek začalo ječet a snažily se vyběhnout ven, ale my jsme už zablokovali cestu.

Konečně někdo vypnul hudbu.

„Kde jsou Elijah Creem a Joshua Bergman?“ zeptal se Sampson shromážděných. „První, kdo mi dá jasnou odpověď, získá propustku odsud.“

Hubená dívka v černé krajkové podprsence a šortkách z ustřižených džínů ukázala ke schodišti. Podle velikosti jejího poprsí ve srovnání se zbytkem těla jsem usoudil, že ji měl doktor Creem nejméně jednou pod nožem.

„Tam nahoře,“ řekla.

„Mrcho,“ zamumlal někdo potichu.

Sampson mi pokynul prstem, abych ho následoval, a zamířili jsme nahoru.

„Můžu už jít?“ zavolala za námi dívka.

„Nejdřív se přesvědčíme, jestli jsi mluvila pravdu,“ řekl Sampson.

Když jsme dorazili do haly v prvním patře, byla prázdná. Jediné světlo vycházelo z osamocené petrolejky předělané na elektřinu, stojící na lesklém starožitném stolku u schodiště. Na stěnách visely jezdecké portréty a na podlaze dlouhý orientální běhoun, který končil před zavřenými dvoukřídlými dveřmi v zadní části domu. I z místa, kde jsme stáli, bylo slyšet další dunění hudby na jejich opačné straně. Tentokrát šlo o starou školu. Talking Heads, „Burning Down the House“.

Watch out, you might get what you’re after.

Cool babies, strange but not a stranger.

Slyšel jsem i smích a hlasy dvou mužů.

„To je ono, zlato. Trochu blíž. A teď jí stáhni kalhotky.“

„Jo, tohle je to, čemu se říká peníze v bance.“

Sampson na mě vrhl pohled, jako by mu bylo na zvracení nebo by chtěl někoho zabít.

„Jdeme na to,“ řekl a vyrazili jsme chodbou.

Dvě

„Policie! Jdeme dovnitř!“

Sampsonův dunivý hlas přehlušil všechno kolem. Jednou rukou silně udeřil do tabulových mahagonových dveří – jeho vlastní verze zaklepání a ohlášení – a pak je rozrazil dokořán.

Elijah Creem stál hned za nimi a vypadal stejně upraveně jako na fotografiích, ze kterých jsem ho znal – ulíznuté blond vlasy, hranatá brada s důlkem, dokonalá fasáda.

On a Bergman byli úplně oblečení. Další tři už skoro vůbec. Bergman držel před sebou svůj iPod a natáčel tu bizarní trojku, kterou uspořádali na manželské posteli s vysokými pelestmi.

Jedna dívka ležela na zádech. Podprsenku měla vpředu rozepnutou a jasně růžová tanga stažená ke kotníkům. Na obličeji měla nasazenou jakousi průhlednou dýchací masku spojenou s šedou kovovou láhví vedle postele. Mladík, který ležel na ní, byla nahý až na pásku přes oči, zatímco další dívka stála nad ním s malou digitální kamerou a natáčela další video z jiného úhlu.

„Co to sakra je?“ řekl Creem.

„Přesně na to se ptám taky,“ opáčil jsem. „Nikdo ani hnout.“

Všichni až na dívku s maskou na nás teď vytřeštěně zírali. Ta se zdála být dost mimo.

„Co je v té láhvi?“ zeptal jsem se, zatímco Sampson zamířil přímo k ní.

„Oxid dusný,“ řekl Creem. „Jenom klid, je v pořádku.“

„Trhni si,“ řekl mu Sampson a sundal dívce masku.

Omámení rajským plynem netrvá nijak dlouho, ale nepředpokládal jsem ani na vteřinu, že je to jediná droga, kterou má ta mládež v sobě. Na nočním stolku leželo několik modrých tablet, které jsem odhadl na další extázi. Bylo tam také několik hnědých skleněných lahviček, nejspíš dusitan amylnatý známý jako poppers, a poloprázdná láhev tequilly Cuervo Reserva.

„Poslouchejte mě,“ řekl Creem vyrovnaně a pohlédl mi do očí. Poznal jsem, že tam má hlavní slovo. „Vidíte ten kufřík v koutě?“

„Elijahu? Co to děláš?“ zeptal se Bergman, ale Creem neodpověděl. Pořád mě pozoroval, jako bychom byli v pokoji sami.

„V tom kufříku je obálka s třiceti tisíci dolary,“ řekl. Pak významně přeskočil pohledem z hnědé kožené brašny na starožitné skříňce a dál k jednomu ze tří oken v zadní části ložnice. Závěsy s třásněmi byly zatažené, ale mě bylo naprosto jasné, na co naráží.

„Kolik času myslíte, že se dá koupit za třicet tisíc dolarů?“ zeptal se. Vzhledem k tomu, v jaké se nacházel situaci, byl až neuvěřitelně klidný. A arogantní. Nejspíš si byl jistý, že mu na to kývnu.

„Nevypadáte na člověka, který je zvyklý utíkat oknem, Creeme,“ poznamenal jsem.

„Za normálních okolností to nedělám,“ řekl. „Ale jestli víte, kdo jsem, víte taky, že toho mám hodně v sázce – rodinu, lékařskou praxi…“

„Šest a půl milionu dolarů zisku jen za loňský rok,“ řekl jsem. „Podle našich záznamů.“

„A pak je tu samozřejmě moje pověst v tomhle městě, která je prakticky nevyčíslitelná. Tak co vy na to, detektive? Dohodneme se?“

Poznal jsem, že je v duchu už v půli cesty k oknu, tenhle muž zvyklý dostat, co chce.

Já jsem ale nebyl sedmnáctiletá holka pochybující o svém vzhledu.

„Myslím, že můj parťák to vyjádřil nejlíp,“ řekl jsem mu. „Cos to povídal, Johne?“

„Něco jako ‚trhni si‘,“ odpověděl Sampson. „Jak staré jsou ty děti, Creeme?“

Poprvé se zdálo, že sebejistá fasáda doktora Creema začíná praskat. Poklesla mu brada a začal těkat očima po místnosti.

„Prosím,“ řekl. „Tam, odkud pocházejí tyhle peníze, je jich víc. Mnohem víc. Určitě spolu něco vymyslíme.“

Jenže já už s tím chlapem skoncoval. „Máte právo nevypovídat…“

„Nebudu přece škemrat.“

„Tak to nedělejte,“ opáčil jsem. „Cokoli řeknete, může být použito proti vám.“

„Proboha, vy mě zničíte! Copak to nechápete?“

Jeho narcismus byl sám o sobě šokující. A ještě víc fakt jeho upřímného přesvědčení, že se vůbec ničeho špatného nedopustil.

„Ne, doktore Creeme,“ řekl jsem, když jsem ho obrátil a nasadil mu pouta. „Právě jste se zničil sám.“

Tři

Dva měsíce ode dne, kdy se Elijahův nešťastný skandál objevil na titulních stranách, byl připravený na změnu. A velkou. Je úžasné, co dokáže trocha času, dobrý právník a velká spousta peněz.

Samozřejmě nebyl pořád ještě za vodou. A peníze mu nevydrží věčně, aspoň pokud do toho bude mít Miranda co mluvit. Komunikovala s ním v té době jen přes právníky a nesměl vidět Chloe a Justine od chvíle, kdy je budoucí bývalá paní Creemová odvezla do domu rodičů v Newportu. Právník mu sdělil, že tam dochodí školní rok.

Mlčení jeho děvčat bylo ohlušující. Všechny tři jeho blonďaté krásky – Miranda, Justine a Chloe – se k němu rychle obrátily zády, stejně snadno, jako když se zavřou dveře.

Co se lékařské praxe týkalo, nebyly žádné konzultace, a už vůbec ne objednávky od chvíle, kdy se v novinách začalo psát o tom, že si doktor Creem (nebo doktor Creep, jak ho přejmenovalo několik plátků) nechával platit za lékařské zákroky sexem. Kromě toho a malé sbírky filmů, které Creem nashromáždil ve svém domácím počítači, existovala velmi reálná možnost, že pokud dojde k procesu, skončí ve vězení.

Což byl důvod, proč neměl Creem v úmyslu něco takového dopustit. Jak zní to staré klišé? Dnešek je první část zbytku tvého života?

Ano, tak. A on měl v úmyslu se jím řídit.

„Nemůžu jít do vězení, Elijahu,“ řekl mu Joshua po telefonu. „A tím neříkám, že nechci. Prostě nemůžu. Opravdu si myslím, že bych to tam nepřežil.“

Creem si položil dlaň na handsfree v uchu, aby lépe slyšel a aby ho neslyšeli kolemjdoucí v ulici M.

„Radši ty než já, Joshuo. Ty máš aspoň rád péra.“

„Mluvím vážně, Elijahu.“

„Dělám si srandu, Joshi. A můžeš mi věřit, že se mi tam nechce o nic víc než tobě. Proto nedovolíme, aby to zašlo tak daleko.“

„Kde vlastně jsi?“ zeptal se Bergman. „Mluvíš nějak divně.“

„To je tou maskou,“ řekl mu Creem.

„Maskou?“

„Jo. To se ti právě snažím povědět. Došlo ke změně plánu.“

Ta maska byl geniální kousek latexové hmoty vytvarované do podoby lidského obličeje. Byla to žhavá novinka. Creem s ní experimentoval od chvíle, kdy propukl ten skandál a jeho vlastní slavný obličej mu začal být na obtíž. Teď, když procházel kolem výlohy obchodu Design Within Reach, sotva svůj odraz poznával. Viděl jen ošklivého dědka – povislou kůži, propadlé tváře a směšný zbytek suchých šedých vlasů na lebce poseté jaterními skvrnami. Bylo to opravdu pozoruhodné. Dokonce poetické. Ten staroch v odrazu vypadal stejně mizerně, jak se doktor Creem v poslední době cítil.

Brýle s tmavými obroučkami maskovaly otvory kolem očí. A i když byly rty sevřené a nepohodlné, byly zároveň dost přizpůsobivé na to, aby se s maskou dalo mluvit, pít, jíst… vlastně všechno.

„Nechtěl jsem ti nic říkat, dokud jsem si nebyl jistý, že to vyjde,“ pověděl Creem Bergmanovi, „ale mám pro tebe překvapení.“

„Jak to myslíš? Jaké překvapení?“ zeptal se Bergman.

„Joshuo, pamatuješ se na Fort Lauderdale?“

Na lince bylo dlouhé ticho, než právník odpověděl.

„Samozřejmě,“ řekl tiše.

„Jarní prázdniny 1988.“

„Povídám, že se pamatuju,“ vyštěkl Bergman, ale pak jeho hlas zase změkl. „Tenkrát jsme byli ještě párek usmrkanců.“

„Vím, že je to už dávno,“ řekl Creem. „Ale hodně jsem o tom přemýšlel a nejsem připravený jen tak tiše odejít do noci. Ty ano?“

„Bože, ne,“ řekl Bergman. „Ale byl jsi to ty, kdo…“

„Vím, co jsem řekl. To bylo dávno. Tohle je teď.“

Creem slyšel, jak se jeho přítel dlouze, pomalu nadechl.

„Proboha, Elijahu,“ řekl. „Opravdu?“

Znělo to vyděšeně, ale hlavně vzrušeně. Navzdory jeho nenápadnému vystupování bylo v Bergmanovi také hodně zvrhlého. Vraždění ho vždycky vzrušovalo víc než Creema.

Pro Creema byly vraždy očistné jako cokoli jiného. To znamená do jisté míry. A momentálně měl úplně jiné starosti.

„Takže… tohle se opravdu stane?“ zeptal se Bergman.

„Pro mě ano,“ odpověděl Creem.

„Kdy?“

„Právě teď. Zatímco spolu mluvíme, čekám na ni, až vyjde ven.“

„A můžu poslouchat?“

„Jistě,“ řekl Creem. „Proč myslíš, že jsem ti zavolal? Ale dost řečí. Už jde.“

Čtyři

Creem zaujal postavení na druhé straně ulice proti tělocvičně Dog Yoga. Mezi prvními na Potomac Street vyšla Darcy Vickersová, vysoká, dobře tvarovaná blondýna.

Na její výšce ani blond vlasech neměl Creem žádné zásluhy, ale všechny ty správné proporce měla díky němu. Darcyina bujná ňadra, dokonale symetrické oblouky jejího obočí a rtů a ladně se zužující boky představovaly jedno z jeho nejlepších děl.

Ne že by mu Darcy Vickersová někdy projevila aspoň špetku vděčnosti. Co se jí týkalo, byl svět osídlený jen jejími lokaji. Byla typický vzorek, opravdu – lobbistka z ulice K se zoufalou touhou zůstat krásná tak dlouho, jak to jenom půjde.

To všechno mu bylo velice povědomé. Vlastně měl doma totéž.

Čekal před obchodem Dean & Deluca, zatímco Darcy spěchala za tím, co ženy jako ona ráčí v poslední době jíst. Sledoval, jak stojí frontu u pokladny a nevnímá okolí, zatímco mluví do mobilu. Pak znovu přešel ulici, aby ji sledoval alejí – trochu nemístně dlážděnou kočičími hlavami – ke garážím, kde měla zaparkované své BMW.

Nebylo třeba udržovat vzdálenost. Byl pro ni jenom starý dědek ve větrovce a ortopedických botách – naprosto neviditelný pro Darcy Vickersové celého světa. Než dorazili do opuštěného druhého patra garáží, přiblížil se k ní na necelých šest metrů.

Darcy stiskla dálkové ovládání a víko kufru jejího BMW s tichým cvaknutím odskočilo. Potom Creem přešel do akce.

„Promiňte, vy jste Miranda?“ zeptal se napůl nesměle.

„Promiňte, ne,“ řekla Darcy a uložila nákup a červenou podložku na jógu do kufru, aniž se ohlédla.

„Zvláštní,“ řekl. „Hodně se vám podobá.“ Když žena nereagovala, přistoupil blíž a překročil neviditelnou hranici osobního prostoru mezi nimi. „Vlastně vypadáte skoro úplně jako ona.“

Teď se už obrátila a v její tváři bylo i navzdory botoxu vidět podráždění.

„Poslechněte,“ řekla, „nechci být hrubá…“

„To ty nikdy nejsi, Mirando,“ skočil jí do řeči.

Když došel až k ní, zvedla ruku, aby ho odstrčila. Ale doktor Creem byl silnější než ten staroch, na kterého vypadal. A silnější než Darcy Vickersová. Levou ruku jí přitiskl na ústa, právě když se chystala vykřiknout.

„To jsem já, zlato,“ zašeptal, „tvůj manžel. A neboj se, všechno je odpuštěno.“

Odmlčel se na dost dlouho, aby se jí překvapení objevilo v očích, a pak jí zabodl do podbřišku steakový nůž. Skalpel by byl lepší, ale zdálo se mu, že by se měl prozatím držet dál od nástrojů své profese.

DarcyVickersové jako by vylétl všechen vzduch z plic najednou. Zlomila se pase a svalila dopředu. Dalo mu hodně práce dostat nůž ven, ale nakonec se mu ho podařilo uvolnit.

Creem se rychle sklonil a zvedl ji do kufru. Ani se nebránila. Vydala jen několik zachroptění, po nichž následoval dávivý zvuk zpola dokončených nádechů.

Sklonil se nad ní, aby nic z toho neuniklo Bergmanovým uším na druhém konci linky. Pak bodl znovu, tentokrát do hrudi. A znovu o něco níž, kde rychlým pohybem ve tvaru písmene L přeťal stehenní tepnu, aby ji už nebylo možné zachránit.

Pracoval rychle. Popadl chomáč jejích dlouhých blond vlasů a odřízl ho zubatým ostřím nože. Pak řízl znovu, znovu a znovu, dokud nebyly skoro všechny vlasy pryč a na holých místech neprosvítala lebka. Jeden chomáč si nechal pro sebe – nacpal ho do igelitového sáčku s uzávěrem – a zbytek rozházel kolem jejího těla.

Umřela stejně ošklivě, jako žila. A doktor Creem se už začínal cítit lépe.

Když to skončilo, zavřel Creem kufr a odešel po nejbližším schodišti dolů do ulice M. Nepromluvil, dokud nevyšel z garáží na chodník.

„Joshuo?“ řekl. „Jsi tam ještě?“

Bergmanovi chvilku trvalo, než odpověděl. „Jsem… tady,“ vypravil ze sebe. Dech měl přerývaný a hlas sotva silnější než šepot.

„Ty jsi…“ Creem se usmál, ačkoli byl i trochu zhnusený. „Joshuo, ty jsi masturboval?“

„Ne,“ odpověděl Joshua trochu moc rychle. Bergman měl navzdory tomu všemu ironický sklon k cudnosti. „Je to hotové?“ zeptal se potom.

„Podepsané, zapečetěné, doručené,“ řekl Creem. „A ty víš, co to znamená.“

„Ano,“ řekl Bergman.

„Jsi na tahu, starý kamaráde. Nemůžu se dočkat, až uvidím, co připravíš.“

První část

VÝHRA, PROHRA

NEBO REMÍZA

Kapitola 1

V ranním šeru 6. dubna seděl Ron Guidice za volantem svého auta a nespouštěl oči z domu na protější straně ulice.

Dům Alexe Crosse nebyl nijak zvláštní. Obyčejný dvoupatrový bílý domek obložený prkny v Páté ulici ve washingtonské čtvrti Southeast. Okenice si říkaly o nový nátěr. Před domem se nacházel malý záhon s bylinkami.

Cross tam bydlel se svou babičkou, manželkou a dvěma ze tří dětí – Janelle a Alexem juniorem přezdívaným Ali. Nejstarší Crossův syn Damon byl doma na jarních prázdninách, ale většinu času teď trávil v internátní škole. A pak tam bylo ještě dítě v pěstounské péči. Ava Williamsová. Nebylo jasné, jestli se pracuje na její adopci, nebo jak to s ní vlastně je. O tom bylo třeba ještě pár věcí zjistit. Rád toho o svých subjektech věděl co nejvíc.

Na jeho seznamu byl tucet příslušníků metropolitní policie a on je sledoval všechny, hlavně pro srovnání. Ale Cross byl výjimečný. Alex byl ten, koho chtěl Guidice zabít.

Jenom ne hned teď.

Zabít člověka je snadné. Každý idiot s pistolí dokáže prohnat někomu hlavu kulkou. Ale opravdu toho člověka poznat – zjistit jeho slabá místa, informovat se, čím je zranitelný, a rozebrat jeho život kousek po kousku –, to vyžaduje trochu umu.

A zatím čekal Crosse velký den, ať už to věděl, nebo ne.

Guidice sledoval přední okna a čekal, až se rozsvítí světlo. Nebylo naprosto nezbytné věnovat subjektu tolik času, ale jeho to bavilo. Měl rád to ticho časných ranních hodin, i když to znamenalo jen sedět a vstřebávat zdánlivě nesouvisející podrobnosti – chybějící kus betonu na schodech, úspornou žárovku v lustru na verandě. To všechno byly části většího obrazu a on nemohl nikdy tušit, který drobný dílek se na konci ukáže jako důležitý. Zabíjel čas zapisováním svých pozorování do kroužkového bloku na klíně.

Pak, těsně po páté, se na zadním sedadle někdo tiše zavrtěl.

„Tati? Už je čas vstávat?“

„Ne, zlatíčko,“ řekl. Nechal bradu skloněnou a oči upřené na dům. „Klidně spi dál.“

Emma Lee byla schoulená ve vojenském spacím pytli se svou oblíbenou barbínkou Cee-Cee. Na povlaku polštáře měla Popelku od Disneyho. Vybrala si ho kvůli vyobrazení malé myšky pomocnice, kterou z nějakého důvodu zbožňovala.

„Zazpíváš mi něco?“ zeptala se. „Spi, děťátko, spi?“

Guidice se usmál. Všechny písničky nazývala počátečními slovy.

„Spi, děťátko, spi,“ zazpíval tiše. „Zavři očka svý…“

Ve vstupní hale Alexova domu se rozsvítilo světlo. Přes mléčné světlo domovních dveří Guidice viděl, jak ze schodů sestupuje vysoký tmavý obrys mužské postavy.

Guidice pokračoval ve zpěvu: „Pán Bůh bude s tebou spáti, andělíčci kolébati…“

„Opravdoví?“ přerušila ho Emma Lee. Na tohle se ptala pokaždé. „Opravdoví andělíčci?“

„To se vsaď,“ řekl. „Přiletí jen kvůli tobě.“

Ohlédl se přes rameno do měkkých ospalých očí své dcery a napadlo ho, jestli je vůbec možné někoho milovat víc, než jak on miloval ji. Nejspíš ne.

„A teď už spi, medvíďátko. Až se zas probudíš, budeme doma.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

První část

VÝHRA, PROHRA NEBO REMÍZA

Kapitola 1

BOD ZLOMU

ÚŽASNÍ A MRTVÍ

VŠECHNO SE HROUTÍ

KRUH ŽIVOTA