Copyright © NANCY HOLDER AND DEBBIE VIGUÉ, 2013

Translation © Soňa Tobiášová, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu SAVAGE

přeložila Soňa Tobiášová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-812-8 (ePub)

ISBN 978-80-7466-813-5 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Za kým utíkáš?

„Jsem připoután ke kůlu, tak musím rány snést.“

Král Lear

VĚNOVÁNÍ

Pro Debbie Viguié, mou vlčí družku číslo jedna.

Ulovily jsme další knihu!

Tisíceré díky za krásný hon.

Nancy

Pro Nancy Holderovou, drahou kamarádku a skvělou spoluautorku.

S tebou to zkusím vždycky znovu.

Debbie

PODĚKOVÁNÍ

Můj dík patří Becky Stradwickové, báječné, velkorysé nakladatelce a celému týmu z Random House UK: Sue Cookové, Sophie Nelsonové a Kirsten Armstrongové z vydavatelství (korektorkám a editorkám par excellence), naší milé grafičce Dominice Clementsové a fantastické Ruth Tinhamové z obchodního oddělení. Děkuji skvělým agentům Howardu Morhaimovi a Caspianu Dennisovi a členům týmu: Kate McKeanové a Beth Phelanové. Díky jako vždy patří také Belle a rodině.

Nancy

Děkuji naší fantastické editorce Becky Stradwickové – pracovat s vámi je prostě sen! Dále úžasnému agentovi Howardu Morhaimovi, také Natalii Clearyové, Stacey Bennettové, Vivian Mahové, Kris McCormickové, Marisse Cahillové, Kylie Marie Batesové a Lise Grazianové za jejich nekonečnou podporu a povzbuzování. Jste ti nejlepší superfanoušci.

Debbie

1

Pekelný pes, to monstrum z nočních můr žíznící po krvi, bylo skutečné. Přišlo si pro ni. Přišlo si pro Katelyn McBrideovou a chystalo se ji roztrhat na kusy, než je oba pohltí plameny.

Vlčí zátoku, území Gaudinovy smečky, už stravoval rozsáhlý požár. Na pozadí ohnivé stěny se zvedla tahle příšera v celé své neskutečné síle. Cenila zuby a z rudých očí jí stoupal dým. Katelyn na jeden krátký okamžik ztuhla hrůzou.

Pak vykřikla, obluda se odrazila a Kat se instinktivně stočila stranou do klubíčka. Netvor s mocným žuchnutím přistál vedle ní, až Katelyn zadrnčely zuby. Skočila do blízkého křoví a začala šátrat kolem sebe. Ostré větévky a kůra jí drásaly ruce a zachytávaly se jí do světlých vlasů. Keře se zachvěly, jak se Pekelný pes vrhl za ní, ale Kat potlačila paniku, zvedla ruce a snažila se nahmátnout silnou větev nebo liánu.

Obluda teď nevydávala žádný zvuk – což byla jedna z jejích zbraní: čím blíž se dostala, tím méně byla slyšet. Jen její vlhký, horký dech Kat jasně cítila na tváři, a to ji nutilo jednat rychleji. Nahmátla silný provazec španělského mechu, sevřela ho v jedné, pak i ve druhé ruce a vyhodila nohy nahoru. Léta gymnastického tréninku se aspoň takhle vyplatila. Rychle se snažila vyšplhat co nejvýš.

Dech obludy teď ucítila na zádech, a tak se prudce zhloupla dozadu a kopla za sebe těžkými botami. Podrážky něco zasáhly. Zuby! Potlačila pud sebezáchovy a ještě několikrát do té hrozivé tlamy kopla, jak nejsilněji dokázala.

Tolik se téhle příšery bála, tak často slyšela její šepot v lese a její kroky ve snu. A teď byla tady, teď skutečně přišla.

A chtěla ji zabít.

„Ne!“ zaječela Kate. „Nic jsem neudělala! Nezasloužím si to! Jdi pryč!“

Liána v její ruce povolila a Kate se prudce propadla asi o metr níž. Ztratila rovnováhu a svalila se na záda do křoví. V šoku se nadechla, připravená čelit bolesti, až se do ní zahryznou smrtící tesáky.

Ale větve keřů v blízkosti se zachvěly, jak se od ní monstrum vzdalovalo. Pekelný pes odcházel.

Zvedla se a dala se na útěk, protože stromy kolem už explodovaly v ohni jako bomby. Jen stěží uhýbala běsnícím plamenům. Dubový louisianský les se změnil v oranžové peklo. Její zvířecí smysly se náhle probudily, a tak se rozhlédla vlčíma očima. Její bohužel až příliš lidské nohy ale klopýtaly na doutnajících kořenech a jiskřících větvích padajících na zem. S každým vydechnutím se slyšela volat: Utíkej, utíkej!

Ten den se zúčastnila bitvy dvou smeček a její klan skončil neslavně. Proradní Gaudinovi otrávili stříbrem vodu v bažině a pak zapálili vyschlý mech a cypřiše kolem. Jejich rivalové, Fennerův klan z Wolf Springs, se pak jeden po druhém hroutili v agónii, jak jim výpary ze stříbra leptaly plíce a devastovaly těla.

Katelyn se musela do bitvy zapojit, jinak by ji prostě zadávili. Když ale po měsících v pozici nováčka získala ve smečce vyšší postavení, postupně jí přestávali vyhrožovat.

Ukázalo se totiž, že je jediným známým vlkodlakem, který je imunní vůči stříbru. Ani rozpuštěné ve vodě jí nijak neublížilo.

Přesto teď byla na útěku a pokoušela se dostat co nejdál jak od Pekelného psa, tak od Fennerových, kteří v rychlosti naskakovali do aut a chtěli se stáhnout zpět na své území. Jistě ji začnou brzy hledat. Od chvíle, kdy ji v lese pokousal vlkodlak a proměnil ji z obyčejné holky v měnící se šelmu, ji smečka považovala za hrozbu pro bezpečnost celé rodiny. Teprve když pochopili, že odolává stříbru, si na ni a na její výjimečnost začal každý dělat nároky.

Ale ne, ona se jejich pěšákem nestane. Ani rukojmím nebo vězněm. Teď měla šanci se osvobodit – tedy pokud uteče Pekelnému psu, který snad neměl důvod jí ubližovat. Fennerovi tvrdili, že Pekelný pes je jen mýtus, který má udržet děti a pověrčivé vlky v poslušnosti, a podle pověsti prý zabíjí jen ty, kdo poruší zákon smečky.

Ona zákon neporušila, a přesto byl Pekelný pes tady.

„Kat!“ ozvalo se náhle. A byla to Cordelia.

„Cordelie, uteč! Je tady Pekelný pes!“ vykřikla Katelyn z plných plic, ale vzápětí zaslechla rozčilené zavrčení vlkodlaka.

Otočila se a na nedaleké mýtině osvětlené měsícem zahlédla několik siluet. Asi dva a půl metru vysoký Pekelný pes se tyčil nad přikrčeným vlkodlakem. Pak Katelyn uviděla Cordelii, jak k ní běží a drží v ruce cosi, co se zachytává za keře a zpomaluje ji. Pekelný pes právě máchl tlapou, vlkodlak se odrazil a zaútočil na něj. Obr ho ale odhodil jako peříčko.

„Honem!“ vykřikla Kat v obavách o Cordelii, rozběhla se k ní a pak ji chytila do náruče. Potom se obě k Pekelnému psu otočily čelem.

„Nech nás na pokoji!“ křikla Kat.

Obluda si ale k jejímu úžasu sedla na zadní, a tak si ji mohly lépe prohlédnout. A nebyl to hezký pohled, protože žádný z obrazů, které Kat dosud viděla, ošklivost Pekelného psa dostatečně nevystihl. Vypadal, jako by byl sešitý z několika psů, vlků a hyen. Mhouřil rudé oči a v placaté tlamě se mu leskly ostré tesáky. Když funěl, vydechoval oblaka kouře, a drsná srst na jeho zkroucené šíji působila jako stojací obojek. Přední nohy měl křivé, jakoby zdeformované, zakončené obřími tlapami s mohutnými drápy. Naklonil hlavu ke straně a zvláštně se na Kat zadíval. Ta se postavila před kamarádku a zašeptala:

„Cordelie, uteč!“

„Ach můj bože,“ vydechla Cordelia a pevně stiskla Katinu ruku. „Bože můj.“

Pekelný pes na ně dál nehybně zíral. Kat se rozhlédla po možné únikové cestě a všimla si, že mezi stromy několik desítek metrů dál stále hoří oheň.

Bestie před ní ale jako by na žádné nebezpečí nedbala a jen tiše, skoro radostně zavrčela, jako by se těšila na novou kořist.

Katelyn se bála i nadechnout. Cítila, jak jí tuhne tvář a jak se jí ježí chloupky na krku. Proč si ji tak dlouho prohlíží? Vždyť je o tolik větší a mohl by ji slupnout jako malinu.

„Kat,“ připomněla se Cordelia, ale Katino sotva slyšitelné ššt ji umlčelo.

Pak ta věc zamrkala a Kat náhle osvítila myšlenka:

Co když je to někdo, koho znám?

Olízla si suché rty a promluvila: „Haló? Ahoj.“

„Co to děláš?“ zašeptala Cordelia rozčileně, ale Kat ji zase utišila.

Pekelný pes se pohnul kupředu a Kat prudce ustoupila, až narazila do kamarádky. Cordelia se jí vysmekla a postavila se vedle ní. Třásla se po celém těle, ale statečně vystrčila bradu, připravená čelit nejhoršímu.

A teď to přijde, pomyslela si Katelyn.

Jenže Pekelný pes se ve zlomku vteřiny otočil a skoro neslyšně zmizel mezi stromy.

Pak korunami otřáslo strašlivé zavytí, které Kat proniklo až do morku kostí. Dívky ještě pár sekund zůstaly v šoku stát, potom si Katelyn zhluboka vydechla.

„Bože,“ ozvala s Cordelia, „prostě jen… bože.“ Věc, co držela v ruce, byla plynová maska. „Na,“ podávala ji Kat, „vzduch je plný výparů stříbra. Jean-Luc bohužel spadl do bažiny a…“

Katelyn ji zarazila. „Nech si ji pro sebe.“

„Ne,“ přela se Cordelia, ale Kat ji popadla za ruku a vlekla za sebou. Přes tesklivou měsíční tvář nad nimi se valila oblaka jedovatého dýmu. Dívky doběhly pod stromy, které jim na chvíli poskytly úkryt, a snažily se popadnout dech. Katelyn se znovu pokusila přimět Cordelii, aby si nasadila masku, ale ta jen zavrtěla hlavou. Pak ztuhla, protože si vzpomněla na vlkodlaka, který se na mýtině pokusil Cordelii bránit před Pekelným psem. Vždyť mohl být stále naživu.

„Kdo se ho kvůli tobě pokusil zastavit?“ zeptala se. „Musíme ho najít.“

Cordelia vykulila modré oči a pak zavrtěla hlavou.

„Nedělal to proto, že by mi opravdu chtěl zachránit život,“ odpověděla. „To byl jen instinkt, povinná loajalita. Jsem přece družka jeho alfa vůdce. Nemohl si pomoct.“

Katelyn ve smečce Fennerů nic takového nepozorovala. Tam si všichni jen vyhrožovali. Štvali se navzájem proti sobě ve snaze něco získat a postoupit výš. Soudržnost neexistovala i proto, že jejich vůdce Lee Fenner přicházel o rozum. V tu chvíli jako by Kat na tváři znovu ucítila krev Quentina Lloyda, kterého Lee zabil jen proto, že zpochybnil jeho autoritu a vyzval ho na souboj – a Kat ho k tomu bohužel popostrčila, aby si zachránila život. Ne, v jejím klanu už loajalitu neznali.

Cordelia se stále vystrašeně rozhlížela a vzdychala. Katelyn si náhle uvědomila, že kamarádka ještě neví, co se stalo s jejím otcem Leem. Odešla totiž z domu a utekla ke Gaudinovým, když ji otec zapudil pro porušení zlatého pravidla smečky. Tehdy se pokusila chránit Kat, kterou v lese kousl vlkodlak, a prozradila jí tajemství, aniž se předtím svěřila otci. Draze zaplatila – musela se provdat za Doma, alfa vůdce znepřátelených Gaudinů.

„Kat,“ ozvala se teď a zamračila se na měsíc, „musíme zmizet. Oheň se rychle šíří a Dom mě určitě nechal hledat. A ty jsi oficiálně nepřítel, patříš k Fennerům, takže…“

„Ale my to nevíme,“ přerušila ji Kat, „nevíme, kdo mě pokousal.“

„I tak, Fennerovi tě přijali mezi sebe…“

„Ale tebe vyhnali. A mně od té chvíle vyhrožovali smrtí snad každý den.“

„Tak proč jsi neodešla se mnou, když jsem tě prosila?“ Cordelia se zatvářila ublíženě. „A nezačínej o tom, že jsi musela chránit dědečka. Vždyť to on tě donutil se sem přestěhovat, ale roky předtím jsi ho neviděla.“

A to si navíc myslím, že zabil mého otce, protože zjistil, že je vlkodlak. A že o tom maminka věděla.

Musela náhle vypadat jako na omdlení, protože jí Cordelia znovu strčila masku do ruky.

„Kruci, Kat, vezmi si to! Byla jsi vystavená stříbru.“

Katelyn masku nepotřebovala, což byla další věc, o které Cordelii neřekla. Teď uvažovala, jestli by to kamarádka neprozradila manželovi už jen kvůli oné povinné loajalitě. Koho by volila, kdyby musela? Katelyn, anebo Dominika? Kat by pro Cordelii udělala téměř vše, aby jí pomohla.

Jen nedokázala odejít z Wolf Springs spolu s ní. A teď nemohla nechat vlkodlaka od Gaudinů jen tak zemřít.

„Zůstaň tady,“ zašeptala, „půjdu se po něm podívat.“

Než ji Cordelia mohla zastavit, přikrčila se a vyběhla z jejich úkrytu. Její vlčí smysly ještě nefungovaly, a tak si náhle připadala docela bezmocná. Rozhlédla se, nasála vzduch, ale cítila jen půdu, rostliny a kouř.

A pak taky něco mrtvého.

To ale neznamenalo, že jde o Gaudina. Les byl v plamenech a jistě v něm muselo zahynout mnoho zvířat.

Kat se plížila mezi keři a stromy k místu, odkud vycházel ten pach. Natáhla ruku a dotkla se čísi vlhké, lepkavé tváře.

Z nosu nevycházel dech. Ucukla tedy a zkoušela nahmatat krční tepnu. Bohužel si přitom vzpomněla, jak s Trickem v lese našli zohavenou, roztrhanou mrtvolu…

Žádný pulz.

Vtom nablízku křupla větvička a ozvalo se vrčení, které už dobře znala. Pekelný pes.

Stále jsem tady.

2

Katelyn utíkala zpět ke Cordelii, jak nejrychleji dokázala. Společně pak vyrazily dál do lesa. Kat běžela a cítila, jak jí vnitřní vlčí síla pomáhá držet s Cordelií krok. Kouř kolem nich náhle zhoustl a Cordelia se pokusila nasadit si masku, kterou Kat odmítla. V běhu jí ale vypadla z ruky. Kat se otočila a chtěla se pro ni shýbnout, ale kamarádka ji poháněla dál.

„Nech to, musíme zmizet!“

Utíkaly tedy bok po boku ještě asi hodinu, když narazily na skálu s velkým otvorem. Kat slyšela, že Pekelný pes přebývá v dole jménem Madre Vena, a polekala se, zda na něj nenarazily. V tu chvíli mohla jen doufat, že je to monstrum stále spíš někde za nimi.

Zaběhly s Cornelií do jeskyně. Byla tam naprostá tma. Katino zostřené vlčí vidění se ještě nevrátilo. U nového vlkodlaka jako ona se zesílený sluch, zrak a čich objevovaly a vytrácely docela nahodile. Tvrdili jí, že se to časem ustálí, zatím ale nedokázala ovlivnit, kdy a na jak dlouho se tyhle schopnosti vrátí.

Cordelia ji vzala za ruku a chtěla vést dál.

„To bychom neměly,“ varovala ji Kat, „nesmíme se tady nechat uvěznit.“

„Máš pravdu.“ Cordelia se zastavila a Kat do ní narazila. „Ty ještě nevidíš jako vlk, viď?“ zeptala se.

„Vždycky ne. Teď právě nevidím vůbec nic.“

„To jsem pochopila,“ dodala Cordelia a zhluboka si povzdechla. „Mám sto chutí Luka Gaudina zabít osobně,“ pokračovala. „Dom mu totiž nedovolil, aby tu otrávil bažiny stříbrem. Až budeš mluvit s mým otcem, vysvětli mu to, prosím.“

Katelyn zavřela oči. Bylo na čase sdělit Cordelii hroznou pravdu. Proč se jí to jen zdálo těžší než se postavit Pekelnému psovi?

„Cor, já ti bohužel musím něco říct…“

„Řekni mi, že Luc je po smrti, a já začnu házet konfety,“ přerušila ji Cordelia, která si očividně nevšimla naléhavého tónu v Katině hlase. Tím jí to ale vůbec neulehčila.

„Luc je opravdu mrtvý,“ řekla tedy. „Viděla jsem, jak ho Justin zastřelil.“ Raději nedodala, že to bylo puškou se stříbrnými náboji. Pokud jí bylo známo, Gaudinovi ještě netušili, že Fennerové takovou zbraň vlastní.

„A trpěl?“ zeptala se Cordelia a Kat nechtěla uvěřit, že by ji Lukovo utrpení mohlo opravdu těšit.

„To nevím,“ řekla vyhýbavě. „Justin ho postřelil, když byli oba v lidské podobě. Justin se taky ještě nedokáže proměnit z vlastní vůle,“ dodala nervózně, třebaže tušila, že Luc trpět musel. Stříbro bylo pro vlkodlaky vražedné samo o sobě, takže rána stříbrnou kulkou byla nejspíš jako dávka stříbra vpíchnutá přímo do žíly. Anebo ne?

Prožil snad něco takového i můj tatínek?

„Kdyby tady teď byl, postarala bych se, aby trpěl,“ ucedila Cordelia mezi zuby. „Ten by ještě prosil, abych ho nechala umřít.“

Katelyn se zachvěla. Cordelia náhle působila jako cizí člověk – jako někdo krutý a krvelačný. Pak si ale vzpomněla, že to, čím obě prošly, byly samé strašlivé věci. Tolik Fennerů toho dne zemřelo… A pokud Cordelia říkala pravdu, Luc je vlastně zradil všechny.

„Jsem ráda, že ho zabil právě Justin,“ dodala ještě Cordelia. „To on se přece snažil domluvit mému otci, aby Doma vyslechl a přijal nabídku k příměří, a taky aby mi odpustil,“ zašeptala. „Ale to se nestane. Táta neodpouští.“ Vydechla si a pak si na něco vzpomněla: „Jé, našla jsem v bažinách tvůj telefon. Na, tu máš.“ Katelyn ucítila, jak jí ho kamarádka vtiskla do dlaně. „Někdo ti volal, ale neměla jsem čas se podívat.“

A pak si Kat uvědomila, že Cordelia dávno vycítila, že pro ni má špatnou zprávu, a snaží se pouze pozdržet chvíli, kdy ji bude muset vyslechnout. Kat se tedy zhluboka nadechla. Vztah Cordelie s otcem byl tak složitý. Milovala ho, nenáviděla a bála se ho snad stejnou měrou. Mohlo by se jí tedy ulevit, že je po smrti, a přesto…

„Je mi líto, ale bohužel ti musím říct…“

„Ne,“ prosila Cordelia, „ne, neříkej to…“ To už se ale hlasitě rozvzlykala.

„Lee tě miloval,“ řekla na to Katelyn. „Opravdu. Uzavřeli jsme spolu dokonce dohodu – že když najdu stříbrný důl, nechá tě zavolat zpátky domů.“

Cordelia dlouze zakvílela. Katelyn si vzpomněla, že přesně takový zvuk zaslechla hned první den, kdy ji dědeček přivezl z letiště do toho zpropadeného města Wolf Springs. Táhlé, žalostné zavytí…

Toho dne tedy zemřel nějaký vlkodlak a někdo další ho oplakával. Ale který? A koho jsem to slyšela ten večer výt?

Pak vzala přítelkyni kolem ramen a nechala ji plakat. Přesto si nemohla pomoct a trhla sebou při každém zašustění zvenčí.

Pekelný pes tam přece stále číhal a mohl je sledovat i v tuhle chvíli.

Katelyn, cítíš mě? Blížím se k tobě.

Kat zalapala po dechu. Hlas, který slýchala ve svých snech, jí náhle zazněl v hlavě, přestože byla vzhůru.

„Ne!“ vykřikla.

Cordelia se vylekala. „Co je, Kat?“

„Já… já myslím, že na mě promluvil Pekelný pes. Slyšela jsem ho,“ dodala, „v myšlenkách.“

Cordelia se na chvilku odmlčela. „Já ho zase cítím,“ zašeptala potom.

Kat se zježily chloupky na těle a po zádech jí přeběhl mráz.

Cordelia ji vzala za ruku a pak se opatrně vyplížily z jeskyně. Rozhlédly se a daly se do běhu.

Možná jen strach zbystřil její smysly, ale teď jasně cítila, jak se kamarádka bojí, a to jen umocňovalo její vlastní děs. Cordelia ji náhle strhla na zem pod obrovskou, ztrouchnivělou kládu. Chvíli tam ležely a pokoušely se ovládnout zrychlený dech. Kat naslouchala okolním zvukům, zda zase nezaslechne onen hlas.

Uběhla minuta, pak druhá…

Vtom někde praskla větvička a hned nato se ozvalo tiché vrčení.

Cordelia se rychle posunula dál a využívala kládu jako štít. Kat ji napodobila. Ale když se nadechla, cítila pouze pot. Vlastní a kamarádčin. Netušila, jestli je to zvíře po větru nebo proti němu.

„Ještě pořád ho cítíš?“ zeptala se.

„Ano,“ zašeptala Cordelia. „A ty už vidíš líp?“

Katelyn se zarazila. Náhle neviděla jen obvyklou infračervenou mlhu, ale docela jasné světlo, jako by někdo zmáčkl vypínač. Cordeliina slzami zmáčená tvář před ní vyvstala jako bílý balónek.

„Ano, už vidím.“

Cordelia se plazila po zemi pozpátku jako krab do hustšího křoví a Kat obdivovala, jak tiše to dokáže. Snažila se ji napodobit, ale každý pohyb ve dřepu způsoboval nějaký hlasitý zvuk. Šlápla na větvičku a ta praskla, jako by zahřmělo, posunula nohou kámen, který zazvonil, když narazil na jiný. Stiskla zuby a pokusila se ztišit, jak ji nedávno učil Justin pro případ, kdyby potřebovala přežít sama v lese. To ještě nemohla tušit, že se bude v močálech Louisiany schovávat před nadpozemskou příšerou.

Pak zdálky zaslechly výkřik. Našel si snad Pekelný pes jinou kořist? Vyměnily si s Cordelií ustrašený pohled.

Kamarádka se mírně zvedla, natáčela hlavu do stran a krčila nos, jak se snažila zachytit nějaký pach. Katelyn čekala. Pak Cordelia zavrtěla hlavou.

Kat si tedy dovolila krátké, úlevné vydechnutí, ale věděla, že v bezpečí ještě zdaleka nejsou. Mezi vlkodlaky pořád zuřila válka a ani jedna strana je nesměla nachytat takhle spolu. I Pekelný pes se mohl každou chvíli znovu objevit.

Potřebujeme nějaký lepší úkryt. Místo, odkud uvidíme, ale nikdo neuvidí nás.

Zadívala se nad sebe. Dostaly se mezi vysoké stromy, jejichž spodní větve byly víc než čtyři metry nad zemí. Kat věděla, že tak vysoko dokáže vyskočit, ale netušila, jestli to svede i Pekelný pes a jiní vlkodlaci.

Nebo i Cordelia.

Pomalu vstala, došla pod jeden ze stromů a Cordelia se k ní za chvilku připojila. Kat ukázala na jednu z větví nad hlavou, ale kamarádka vytřeštila oči a zavrtěla hlavou.

Nevěřila tedy, že tak vysoko doskočí.

Ale s mojí pomocí ano.

Katelyn se rozkročila, spojila ruce a Cordelia, bývalá roztleskávačka ihned pochopila. Několikrát se zvedla na špičkách, aby si protáhla svaly na nohou. Pak si stoupla na Katiny spojené dlaně, odrazila se a skočila. Kat jí při odrazu vší silou pomáhala.

Cordelia vylétla vzhůru, zachytila se větve a pak už se na ni zlehka vyhoupla. Vítězoslavně se zadívala dolů na Kat, ale ihned se zděsila, když si uvědomila, že je teď kamarádka dole opuštěná.

Kat se na ni ale usmála. Tohle byl přece jen její svět, svět gymnastiky, a měla by Cordelii konečně předvést, co vlastně umí. Pokrčila tedy kolena, napnula svaly, mohutně se odrazila a skočila. Chytila se větve oběma rukama a jedním ladným pohybem se na ni vyhoupla.

Cordelia užasle vykulila oči a Kat se hrdě zazubila. Pak se podívala dolů a usoudila, že by potřebovaly ještě lepší rozhled. Vyšplhala tedy o několik větví výš a Cordelia ji váhavě následovala, dokud neměly pod kontrolou celé široké okolí i s žhnoucí noční oblohou. Teď byly z dosahu Pekelného psa a mohly ho zahlédnout jako první. Jen oheň se bohužel stále přibližoval.

Cordelia ji náhle uchopila za ruku a Kat ji pevně objala.

Vždyť teď z ní byl také sirotek. Stejně jako z Kat, nebo Justina.

Koneckonců, ve Wolf Springs žilo až příliš mnoho sirotků. Jen Trick byl čestnou výjimkou.

Jenže Trick Sokolov – dědečkův kmotřenec, byl výjimečný skoro ve všem. Katelyn náhle zatoužila vrátit se co nejrychleji domů – za ním. Musí mu říct, co k němu cítí, i kdyby mělo jít o poslední věc, kterou kdy udělá.

Cordelia si přitiskla prsty ke kořeni nosu, jak se očividně pokoušela ovládnout. Kat – která přišla o tatínka už jako dvanáctiletá a o maminku při požáru poměrně nedávno – moc dobře věděla, co její kamarádka prožívá a jak je těžké přijmout skutečnost, že je její otec po smrti. Žal, bolest, hněv, pocit viny, všechno v jednom a stále dokola. Potrvá týdny, než se přestane cítit jako ve zlém snu.

Jenže právě teď neměly žádný čas na smutek a potřebovaly přežít další minuty a hodiny.

„Myslíš, že jsme mu utekly?“ zašeptala po chvíli.

„Nevím, snad ano,“ odpověděla Cordelia nejistě. „Ale musíme se odsud rychle dostat.“

Vtom Kat ucítila, jak ji na hlavu dopadlo něco chlupatého, a polekaně vyjekla. Začala panikařit a tělem jí projela prudká bolest.

Slyšela, jak na ni Cordelia volá, ale nemohla odpovědět – kvůli tesákům, které jí rostly v ústech a prodlužující se tváři. Vidění se jí teleskopicky měnilo a ostatní smysly sílily.

Já se tady měním ve vlkodlaka!

Nehty se snažila zachytit kmene, ale zanechala tam pouze rýhy, jak se jí lámaly kosti v prstech a ruce se měnily v tlapy.

Tlapy s ostrými drápy, které dokázaly chytit a roztrhat laň. Tlapy, za nimiž se prášilo, když v běhu ukrajovaly zem. Tlapy, které jí byly na stromě absolutně k ničemu.

Začala padat ke straně, ale s jeknutím se ještě zachytila. Ona klouže a padá!

Pak konečně zaslechla, co Cordelia říká.

„…mýval! Jsme v bezpečí. Byl to jen mýval. Přestaň se měnit, prostě zhluboka dýchej!“

Tak mýval. To, co jí spadlo na hlavu, nebyl vlkodlak, ani Pekelný pes… Držela se té myšlenky a ihned cítila, jak se zase začíná kontrolovat. V prstech jí znovu křuplo, zaskučela bolestí, ale opět se dokázala přidržet větve lidskou rukou.

Pak se jí vrátilo běžné vidění a náhle čelila rozčilené Cordelii.

„Tak ty se dokážeš měnit jindy než za úplňku a vůbec jsi mi to neřekla?“

„Já… já to ale neumím. Někdy se mi to děje, když se vyděsím, ale nedokážu to ovládat,“ odpověděla.

Cordelia se pochybovačně zamračila. „Jak je to vůbec možné? Jsi moc mladá, jako vlk i jako člověk, aby ses měnila častěji…“

„To se mě moc ptáš. Vůbec to nechápu,“ odpověděla Kat pevně. „Je to prostě další problém, se kterým už asi musím počítat.“

Cordelia náhle zbledla. „A můj otec to věděl? Proto tě vzal do bitvy?“

„To neví nikdo. Teda kromě tebe.“

Kat pocítila podivnou potřebu prosit kamarádku, aby se na ni nezlobila, ale radši se ovládla. Vzpomněla si totiž, jak se Cordelia věčně za všechno omlouvala, aniž by se provinila, a jak to Kat rozčilovalo. To se jistě ozýval instinkt vlka, který si chce pokorou udržet pevné místo ve smečce.

Ale Katelyn byla víc než vlk a odmítala se snadno podřizovat. I Cordelii.

Vlastně komukoli, opravila se v duchu. A teď když Lee Fenner zemřel, už vlastně neexistoval nikdo, koho by se musela opravdu bát.

Cordelia se otočila a Kat se skrze kouř zadívala stejným směrem. Obloha nad lesem stále rudě žhnula.

„Podívej, dodávka,“ zamumlala Cordelia.

A opravdu, po lesní cestě k nim kodrcal Justinův ford. Fennerové ujížděli z bažin.

Ale něco nebylo v pořádku. I přes stálý hukot motoru Kat náhle zaslechla lidský vřískot.

„Co je támhleto?!“ zeptala se Cordelia a pak vydechla. „To je on!“

Ve zlomku vteřiny Kat pochopila, koho myslí. Spatřila strašidelný černý stín, který se k autu rychle blížil. Pekelný pes.

„Ne!“ stihla Kat vykřiknout a postavila se na větvi.

Ta pod ní zavibrovala a Cordelia se musela pevně držet, aby nespadla.

Ten ďábel už byl ale u vozu a postavil se na zadní. Byl velký jako samotná dodávka a pak do ní z boku prudce narazil. Auto se několikrát převrátilo jako hračka. Katelyn jen nevěřícně zírala, neschopná od té scény odtrhnout oči. Justin! To ne, neubližuj Justinovi.

Ale obluda už dávno zmizela.

Kat se sesunula na nižší větve a pak seskočila ze stromu. Rozběhla se k místu nehody a Cordelia ji následovala.

Teď mě Pekelný pes může zabít. Možná způsobil nehodu, jen aby mě přilákal.

O to se ale teď nemohla starat.

Byl slyšet praskot dřeva a nářek. Několik lidí, kteří seděli na korbě auta, náraz odhodil. Kat minula jedno ležící tělo, ani se nepodívala, zda je ta žena ještě naživu.

Doběhla k vozu, ale Cordelia se držela z dohledu, aby si jí nikdo z Fennerů nevšiml, což pro ni muselo být utrpení. Kat už ale v kabině pátrala po Justinovi.

Za volantem uviděla Cordeliina švagra Ala. Pohnul se a sténal, byl tedy naživu. Jeho žena Arial měla blond vlasy potřísněné krví. Jindy tak upravená, teď v hrozném stavu, ale také se začala hýbat.

Náhlé zavrčení ve křoví ale Kat donutilo rychle utéct zpět ke Cordelii. Kamarádka ji popadla za ruku, strhla za strom právě ve chvíli, kdy k autu doběhl Justin.

„Kde proboha byl?“ podivila se Cordelia.

Kat to taky nechápala a sledovala Justina, jak obchází lidi shozené z dodávky.

„Nesmějí nás spolu vidět,“ zašeptala Cordelia.

Co nejtišeji zašly hlouběji do lesa. Katelyn očekávala, že každou minutu narazí na někoho z Gaudinů nebo se za nimi rozběhne Justin.

Na Pekelného psa teď myslet nechtěla.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Cordelie.

Unaveně se rozhlížela po hořícím lese a tvář měla bílou jako křída. Zda hledala Pekelného psa, nebo někoho docela jiného, se dalo jen těžko odhadnout.

„Nevím,“ odpověděla Kat.

„Já vám řeknu, co přesně teď uděláte,“ zahřměl poblíž mužský hlas.

Katelyn se polekala. Nevěděla, jestli chce radši vidět někoho z Gaudinů, anebo Fennerů.

Pak se ze křoví poblíž vynořil muž s amplionem v ruce. Byl oblečený do hnědého hábitu jako mnich a tvář mu zčásti zakrývala kapuce. Jeho zelené oči téměř žhnuly.

Cordelia ztuhla a Kat začalo zvonit v uších. Kamarádka vycenila zuby, jako by se chystala zaútočit.

Muž si stáhl kapuci.

Byl starší než ony, asi tak o pět nebo šest let. Hlavu měl čistě oholenou a lebku potetovanou množstvím křížů a nejméně jednou hlavou vlka a vyceněnými zuby. Bylo na něm něco velmi znepokojivého, ale Kat nedokázala říct, co přesně. Věděla jen, že se jí pohled na něj protiví, jako by přímo fyzicky bolel.

„Vy jste od Božích psů,“ promluvila Cordelia.

Katelyn si vzpomněla, že o tom řádu už slyšela. Prý věřili, že se jejich předkové stali vlkodlaky díky rituálům, aby pak mohli sestoupit do Pekla a bojovat s démony za svého Boha.

Muž naklonil hlavu ke straně a zdálo se, že ho potěšilo, že byl poznán.

„Jsem Magus, následovník Daniela Latgalea, alfy Božích psů. Jsme Bohem vyvolení rytíři a jeho pomocníci ve věcech vezdejších.“

Měl ochraptělý hlas, jako by předtím dlouho křičel. Kat zahlédla jeho potetovaný krk a napadlo ji, jestli nemá něco s hlasivkami.

Náhle je všechny tři zahalil oblak kouře a Kat se chystala říct, že zbytek by jim měl povědět radši na útěku. Ale muž promluvil:

„Nesu vám zprávu.“ Přimhouřil oči, povystrčil bradu a ukázal na ně prstem. „Jestli tuhle válku ihned neukončíte, přijde pekelná odplata.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

Věnování

Poděkování

1

2