Ukázka elektronické knihy

Kristin Hannahová

Čtyři vichry

Přeložila Jitka Jeníková

argo

KRISTIN HANNAHOVÁ

Čtyři vichry

Z anglického originálu The Four Winds, vydaného nakladatelstvím St. Martin’ Press v roce 2021, přeložila Jitka Jeníková.

Přebal navrhl a graficky upravil Jiří Troskov.

Jazyková redakce Olga Stehlíková.

Korektury Marie Černá.

Odpovědná redaktorka Markéta Nová.

Technická redaktorka Saša Švolíková.

Příprava elektronických formátů Kosmas.

E-knihu vydalo nakladatelství Argo, Milíčova 13, 130 00 Praha 3,

www.argo.cz, roku 2022 jako svou 5086. publikaci.

Sazba Vladimír Fára

Elektronické vydání první.

ISBN 978-80-257-3877-1 (váz.)

ISBN 978-80-257-3983-9 (e-kniha)

Czech edition © Argo, 2022

Copyright © 2021 by Kristin Hannah

Translation © Jitka Jeníková, 2022

Cover design © Jiří Troskov, 2022

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod Kosmas, lze je pohodlně zakoupit v přátelském internetovém knihkupectví www.kosmas.cz

Tati, tahle je pro tebe.

Prolog

Naděje je mince, kterou u sebe nosím: Je to americká pence, kterou mi dal muž, jehož jsem milovala. Na své cestě jsem prožila chvíle, kdy jsem měla pocit, že ta pence a naděje, kterou představovala, jsou to jediné, co mě drží při životě.

Na západ jsem přišla hledat lepší život, ale chudoba, strasti a chamtivost změnily můj americký sen v noční můru. Poslední roky jsou pro mě plné ztrát: Práce. Domovů. Jídla.

Půda, kterou jsme milovali, se obrátila proti nám, všechny nás zlomila, dokonce i paličaté staré mužské, kteří mluvívali o počasí a gratulovali si k rekordním sklizním pšenice. Tady si chlap musí živobytí vybojovat, říkávali jeden druhému.

Chlap.

Vždycky to bylo o mužích. Jako kdyby měli za to, že vaření, uklízení, vychovávání dětí a starost o zahradu nestály za řeč. Ale my, ženy z Velkých planin, jsme také pracovaly od rozbřesku do setmění, dřely jsme na farmách, dokud jsme nebyly vysušené a spálené jako země, kterou jsme milovaly.

Přísahám, že občas, když zavřu oči, pořád ještě cítím na jazyku prach…

1921

Ublížit zemi je jako ublížit vlastním dětem.

Wendell Berry,
farmář a básník

1. kapitola

Elsa Wolcottová strávila celé roky v nucené samotě čtením smyšlených dobrodružství a sněním o životech druhých. V pokoji, obklopená romány, které se staly jejími jedinými přáteli, se občas, ale ne moc často, odvažovala snít o vlastních dobrodružstvích. Její příbuzní jí mnohokrát zopakovali, že jí život převrátila na ruby nemoc, kterou prodělala v dětství, a zanechala ji křehkou a odříznutou od okolního světa, a když měla Elsa dobrý den, věřila jim.

O špatných dnech, jako byl tento, věděla, že ve vlastní rodině platila vždycky za outsidera. Její nedostatečnost vycítili velice brzy. Viděli, že nezapadá.

Trvalé odmítnutí s sebou přinášelo bolest, pocit ztráty čehosi nepojmenovaného, neznámého. Elsa to přežila díky tomu, že byla tichá, nevyžadovala pozornost a smířila se s tím, že je milovaná, ale neoblíbená. Bolest byla pro ni tak běžná, že si ji uvědomovala jen výjimečně. Věděla, že nemá nic společného s nemocí, na kterou obvykle její izolaci sváděli.

Teď, usazená ve svém nejoblíbenějším křesle v salónku, zavřela knihu, jež jí ležela v klíně, a zamyslela se nad celou situací. Věk nevinnosti v ní cosi probudil, intenzivně jí připomněl, jak čas plyne.

Zítra měla narozeniny.

Dvacáté páté.

Mnozí by řekli, že je v rozpuku mládí. Muži v tomhle věku pili vany ginu, bezstarostně se proháněli v autech, poslouchali ragtime a tančili s dívkami, které nosily čelenky a šaty zdobené třásněmi.

Pro ženu to bylo ale jiné.

Pro ženu začala s oslavou dvacetin uvadat naděje. V jejích dvaadvaceti začala okolo ní ve městě a v kostele šuškanda doprovázená dlouhými smutnými pohledy. V pětadvaceti byly kostky vrženy. Z neprovdané ženy se stala stará panna. „Na ocet,“ říkali o ní, vrtěli hlavami a pomlaskávali nad jejími promarněnými příležitostmi. Lidé často přemítali o tom, jak se z naprosto obyčejné ženy z dobré rodiny stane stará panna. V Elsině případě ale měli všichni jasno. Vzhledem k tomu, jak o ní mluvili, si museli myslet, že je hluchá. Chudinka. Je jak za groš kudla. Není ani za mák tak krásná jako její sestry.

Krása. Elsa věděla, že to je jádro problému. Nebyla přitažlivá. Když měla obzvlášť dobrý den a na sobě nejlepší šaty, mohl by o ní někdo, kdo ji neznal, prohlásit, že je pohledná, ale nic víc. Všeho na ní bylo „příliš“: byla příliš vysoká, příliš hubená, příliš bledá, příliš nejistá.

Elsa se zúčastnila obou svateb svých sester. Ani jedna ji nepožádala, aby s ní stála u oltáře, a Elsa to chápala. Se svými sto osmdesáti centimetry převyšovala ženichy, pokazila by fotografie a dojem znamenal pro Wolcottovy celý svět. Její rodiče si ho cenili nade všechno.

Na to, aby člověk mohl nahlédnout do Elsiny budoucnosti a vidět, co ji čeká, nemusel být génius. Zůstane tady, v rodičovském domě na Rock Road v péči Marii, služky, která od nepaměti spravovala jejich domácnost. Až Maria odejde jednoho dne na odpočinek, převezme Elsa starost o rodiče, a až zemřou, zůstane sama.

Co v životě dokáže? Jakou stopu po sobě zanechá? Kdo si ji bude pamatovat a pro co?

Zavřela oči a nechala před nimi rozvinout starý známý sen: Představovala si, že žije někde jinde. Ve vlastním domově. Slyšela dětský smích. Smích jejích dětí.

Život, ne jen přežívání. To byl její sen: svět, v němž neutvářela její život a volby revmatická horečka, která ji postihla ve čtrnácti letech, život, v němž odhalovala své dosud nepoznané síly, ve kterém ji nesoudili zdaleka jen podle vzhledu.

Vstupní dveře se s bouchnutím rozlétly a její rodina vdusala do domu. Pohybovali se jako vždycky: v brebentícím rozesmátém houfu, jemuž vévodil její statný otec s tváří zrudlou od pití, po jeho bocích jako labutí křídla její dvě mladší, krásné sestry Charlotte a Suzanna, a její elegantní matka se držela za nimi a povídala si se svými pohlednými zeti.

Otec se zarazil. „Elso,“ oslovil ji. „Proč ještě nespíš?“

„Chtěla jsem s vámi mluvit.“

„V tuhle hodinu?“ zeptala se matka. „Jsi celá červená. Nemáš horečku?“

„Neměla jsem horečku už roky, maminko. Dobře to víte.“ Elsa vstala, propletla si prsty a zadívala se na svou rodinu.

Teď, pomyslela si. Musela to udělat. Nesměla znovu ztratit odvahu.

„Tatínku,“ řekla příliš tiše, než aby ji mohli slyšet, tak to zkusila ještě jednou, a tentokrát opravdu zvýšila hlas. „Tatínku.“

Podíval se na ni.

„Zítra mi bude dvacet pět let,“ spustila Elsa.

Zdálo se, že matku její připomínka popudila. „To víme, Elso.“

„Ano, jistěže. Chtěla jsem jen říct, že jsem dospěla k rozhodnutí.“

To její rodinu umlčelo.

„Já… V Chicagu je univerzita, na které vyučují literaturu a přijímají tam ženy. Chci se tam zapsat do –“

„Elsinore,“ skočil jí otec do řeči. „Proč by ses měla vzdělávat? Byla jsi příliš nemocná, než abys dokončila školu. To je úplný nesmysl.“

Připadalo jí nesmírně těžké tam takhle stát a dívat se, jak se v očích všech odrážejí její neúspěchy. Bojuj za sebe. Buď statečná.

„Ale tatínku, jsem dospělá žena. Od čtrnácti let jsem nemarodila. Myslím, že lékař… stanovení diagnózy uspěchal. Jsem už v pořádku. Opravdu. Mohla bych se stát učitelkou. Nebo spisovatelkou…“

„Spisovatelkou?“ zopakoval otec. „Máš snad nějaký skrytý talent, o němž nemáme ponětí?“

Pod jeho pohledem jako by se smrskla.

„Je to možné,“ odpověděla nepřesvědčivě.

Otec se otočil k Elsině matce. „Paní Wolcottová, dejte jí něco na uklidněnou.“

„Nejsem hysterická, tatínku.“

Elsa věděla, že tím rozhovor skončil. Tuhle bitvu nemohla vyhrát. Měla zůstat potichu, mimo dohled, a rozhodně se neměla vydávat do světa. „Jsem v pořádku. Půjdu nahoru.“

Odvrátila se od příbuzných, kteří jí teď, když okamžik pominul, už nevěnovali žádnou pozornost. Vytratila se z pokoje, jako kdyby se na místě rozplynula.

Přála si, aby Věk nevinnosti nikdy nečetla. Co dobrého ze všeho toho potlačovaného toužení vzešlo? Nikdy se nezamiluje a nikdy nebude mít vlastní děti.

Když stoupala po schodech, zdola k ní doléhala hudba. Poslouchali novou Victrolu.

Zarazila se.

Jdi dolů, přisuň si židli.

Zabouchla za sebou dveře pokoje a utnula tóny linoucí se z přízemí. Nebyla by dole vítána.

Zachytila svůj odraz v zrcadle nad skříňkou s umyvadlem. Její bledá tvář působila, jako by ji čísi bezcitné ruce natáhly a na konci zformovaly do špičaté brady. Měla dlouhé blond vlasy, tak podobné těm kukuřičným – jemné, řídké a rovné v době, kdy největší hit představovaly vlny. Matka jí zakázala si je ostříhat podle poslední módy s tím, že krátké by vypadaly ještě hůř. Všechno na Else působilo bezbarvě a vybledle – až na její modré oči.

Rozsvítila lampičku a z nočního stolku vyndala jeden ze svých nejvzácnějších románů.

Paměti rozkošnice.

Elsa si vlezla do postele a ponořila se do skandálního příběhu. Pociťovala přitom děsivou, hříšnou touhu dotýkat se sebe sama, které málem podlehla. Žízeň, již v ní text vzbuzoval, se téměř nedala vydržet; fyzická bolest z žádostivosti.

Zavřela knížku a připadala si teď jako ještě větší vyvrhel, než když začínala číst. Neklidná. Nespokojená.

Jestli něco brzy neudělá, něco zásadního, její budoucnost bude stejná jako její přítomnost. Stráví v tomhle domě zbytek života, definovaná dnem i nocí nemocí, kterou prodělala před deseti lety, a nepřitažlivostí, kterou nelze změnit. Nikdy nepozná vzrušení z mužského doteku nebo útěchu sdíleného lože. Nikdy nebude chovat své vlastní dítě. Nikdy nebude mít vlastní domov.

Tu noc sžírala Elsu touha. Další den ráno věděla, že musí něco udělat, aby se její život změnil.

Ale co?

Všechny ženy nebyly krásné, dokonce ani hezké ne. I jiní lidé prodělali v dětství horečky a pak vedli plnohodnotné životy. Škoda napáchaná na jejím srdci byla, dle jejího soudu, jen lékařská domněnka. Nikdy nevynechalo jediný úder nebo ji jiným způsobem neznepokojilo. Musela věřit, že má v sobě dost odvahy, i když ji nikdy neprověřila a neprokázala. Jak by to mohl někdo vědět najisto? Měla zakázáno běhat, hrát si i tančit. Ve čtrnácti letech musela odejít ze školy, takže nikdy neměla žádného nápadníka. Většinu života strávila ve svém pokoji čtením vymyšlených dobrodružství, spřádáním příběhů a samostudiem.

Tam venku se musejí nacházet příležitosti, ale kde by je mohla najít?

Knihovna. Knihy obsahovaly odpovědi na všechny otázky.

Ustlala si, přešla ke stolku s umyvadlem, sčesala si světlé vlasy, které jí sahaly až do pasu, ke straně a zapletla si je. Potom si oblékla jednoduché tmavomodré krepové šaty, hedvábné punčochy a černé boty na podpatku. Vše doplnila ještě kulatým kloboučkem, krátkými rukavičkami a kabelkou.

Sešla po schodech. Pocítila vděk, že matka takhle brzy ráno ještě spí. Maminka neměla ráda, když se Elsa jakkoliv namáhala s výjimkou nedělních bohoslužeb v kostele, na kterých vždycky prosila shromáždění, aby se pomodlilo za Elsino zdraví. Elsa vypila šálek kávy a vyšla do sluncem zalitého květnového rána.

Žila na severu texaského Penhandlu v městečku Dalhart, jež se před ní rozprostíralo zalité jasným sluncem a právě se začínalo probouzet k životu. Dveře se otevíraly na dřevěné chodníky, cedule ZAVŘENO se otáčely. Za městem se pod nezměrným modrým nebem prostírala nekonečná rovina Velkých planin, moře úrodné půdy.

Dalhart byl okresním městem a zažíval velký hospodářský rozkvět. Od doby, kdy přes Dalhart vedla železnice spojující Kansas s Novým Mexikem, se město rozrostlo. Jeho panoramatu dominovala nová vodárna. Světová válka změnila okolní hektary půdy ve zlaté doly pšenice a kukuřice. Slogan Pšenice vyhraje válku! ještě stále naplňoval farmáře hrdostí. Odvedli svůj díl práce.

Traktory přišly právě včas, aby lidem usnadnily život, a dobré zemědělské roky – spousta deště a vysoké ceny – umožnily farmářům zorat víc půdy a zasadit víc pšenice. Sucho, které přišlo v roce 1908 a o němž pamětníci ještě dlouho mluvili, bylo zapomenuto. Už roky vytrvale pršelo a déšť přinesl všem obyvatelům města bohatství. Největší ale jejímu otci, který za zemědělské stroje, které prodával, bral hotovost i stvrzenky.

To ráno se před restaurací sešli farmáři, aby probrali ceny plodin, a ženy popoháněly děti do školy. Ještě před pár lety plnily ulice bryčky tažené koňmi, teď supěly vstříc zlaté, zářivé budoucnosti nové automobily, troubily a chrlily oblaka výfukových plynů. Dalhart bylo městečko – rychle se měnící v město – obědů v krabičkách a čtverylky a nedělních bohoslužeb. Tvrdě pracujícím a stejně smýšlejícím lidem tu půda zajišťovala slušné životy.

Elsa vstoupila na promenádu, která vedla podél Main Street. Pod každým jejím krokem se prkna trochu prohnula, takže měla pocit, jako by se odrážela. Z říms obchodů visely tu a tam truhlíky a dodávaly místu tak potřebné záblesky barev. Místní Okrasný květinový spolek se o ně pečlivě staral. Minula záložnu a novou prodejnu Fordu. Nepřestávalo ji udivovat, že člověk může vejít do obchodu, vybrat si automobil a ten samý den s ním odjet domů.

Dveře hokynářství vedle ní se otevřely a jeho majitel, pan Hurst, z nich vyšel s koštětem v ruce. Z vyhrnutých rukávů košile mu čouhala masitá předloktí. Jeho brunátné tváři dominoval placatý kulatý nos připomínající požární hydrant. Patřil k nejbohatším mužům ve městě. Vlastnil hokynářství, restauraci, stánek se zmrzlinou a lékárnu. Déle než on žili ve městě už jen Wolcottovi. I oni patřili ke třetí generaci Texasanů a byli na to pyšní. Elsin milovaný dědeček Walter se až do své smrti označoval za texaského rangera.

„Zdravíčko, slečno Wolcottová,“ zahlaholil obchodník a odhrnul si pár pramenů vlasů z růžolící tváře. „Vypadá to, že nás čeká krásný den. Jdete do knihovny?“

„Přesně tak,“ odpověděla. „Kam jinam?“

„Přišlo mi nové červené hedvábí. Povězte to sestrám. Byly by z něj pěkné šaty.“

Elsa se zastavila.

Červené hedvábí.

Nikdy na sobě červené hedvábí neměla. „Ukažte mi ho. Prosím.“

„Ale samozřejmě! Mohla byste je s tím překvapit.“

Hurst ji popohnal do obchodu. Elsu obklopily barvy: přepravky s hráškem a jahodami, hromádky levandulového mýdla, pytle s moukou a cukrem, sklenice nakládané zeleniny.

Hokynář ji vedl kolem čajových souprav, stříbrných příborů a poskládaných pestrobarevných ubrusů a zástěr ke štočkům látek. Chvíli se v nich přehraboval a pak vytáhl a rozložil rubínové hedvábí.

Elsa si stáhla rukavičky, odložila je stranou a natáhla se po hedvábí. Nikdy se nedotýkala ničeho tak jemného. A dneska měla narozeniny…

„K Charlottině pleti by –“

„Vezmu si ho,“ skočila mu do řeči. Neřekla to tak, že z toho příliš jasně vyznělo, že ho chce pro sebe? Ano. Musela. Hurst si ji podivně měřil.

Látku jí zabalil do hnědého papíru, balíček omotal provázkem a podal jí ho.

Elsa byla už na odchodu, když si všimla třpytivé stříbrné čelenky posázené kamínky. Vypadala přesně jako něco, co by ve Věku nevinnosti nosila hraběnka Olenská.

Elsa kráčela z knihovny a rudé hedvábí zabalené v hnědém papíru si pevně tiskla na prsa.

Otevřela černou bránu se zdobným kováním a vstoupila do matčina světa: upravené, udržované zahrady vonící po jasmínu a růžích. Na konci cestičky lemované živým plotem se tyčil rozlehlý dům Wolcottových, který těsně po občanské válce zbudoval její dědeček pro svou milovanou ženu.

Else se po něm stále ještě den co den stýskalo. Pokud šlo o pití a hádky, byl to bouřlivák, ale to, co miloval, miloval celým srdcem. Po babiččině smrti truchlil celé roky. Byl kromě Elsy jediným Wolcottem, který miloval četbu a často se při rodinných rozepřích stavěl na její stranu. S umíráním si nedělej starosti, Elso. Starej se o to, abys žila. Buď statečná.

Od jeho smrti jí nikdo nic podobného neřekl a dědeček jí pořád chyběl. Nejraději vzpomínala na jeho vyprávění z raných let v Texasu, Laredu, Dallasu, Austinu a na Velkých planinách, kdy ještě neplatil zákon.

Určitě by jí pověděl, aby si to rudé hedvábí koupila.

Maminka zvedla hlavu od růží a odsunula si z čela nový klobouk proti slunci. „Elso,“ řekla, „kdepak jsi byla?“

„V knihovně.“

„Měla jsi říct tatínkovi, aby tě odvezl. Procházky tě příliš vyčerpávají.“

„Jsem v pořádku, maminko.“

Upřímně: Občas se zdálo, že chtějí, aby byla nemocná.

Elsa stiskla balíček ještě pevněji.

„Jdi si lehnout. Bude horko. Popros Mariu, aby ti připravila limonádu.“ Matka se vrátila ke stříhání květin, které ukládala do košíku.

Elsa zamířila ke vstupním dveřím a vešla do stinného domu. Ve dnech, kdy to vypadalo, že bude horko, zůstávaly všechny závěsy zatažené. V této části země to znamenalo spoustu dní strávených v potemnělých místnostech. Zavřela za sebou dveře a uslyšela, jak si Maria v kuchyni něco prozpěvuje španělsky.

Elsa proklouzla domem, vyšla po schodech a zmizela ve svém pokoji. Tam rozbalila hnědý papír a fascinovaně hleděla na jasně rubínové hedvábí. Nemohla si pomoct a musela se ho dotknout. Jeho jemnost ji konejšila a připomněla jí stuhu, kterou svírala jako malé dítě a cucala si přitom palec.

Dokázala by to? Dokázala by provést tu šílenou věc, která jí bleskla hlavou? Začínalo to jejím vzhledem…

Buď statečná.

Elsa sevřela v hrsti své k pasu sahající vlasy a ustřihla je až u brady. Připadala si trochu šíleně, ale nepřestávala, dokud se všude kolem ní nepovalovaly dlouhé, světle blonďaté prameny.

Zaklepání Elsu vyděsilo tak, že upustila nůžky. Zarachotily na prádelníku.

Dveře se otevřely. Do pokoje vešla matka, uviděla Elsiny zmasakrované vlasy a zarazila se. „Co jsi to provedla?“

„Chtěla jsem –“

„Nevyjdeš z domu, dokud ti nenarostou. Co by tomu řekli lidé?“

„Mladé ženy nosí mikádo, matko.“

„Ne slušné mladé ženy, Elsinore. Přinesu ti klobouk.“

„Chtěla jsem být jen hezká,“ posteskla si Elsa.

Soucit, který uviděla v matčiných očích, nedokázala Elsa snést.

2. kapitola

Elsa zůstala celé dny schovaná v pokoji a tvrdila, že se necítí dobře. Ve skutečnosti se nedokázala se zubatě okudlanými vlasy a tím, co o ní prozrazovaly, podívat do očí otci. Zprvu se pokoušela si číst. V knihách vždycky nacházela útěchu: romány jí poskytovaly prostor, v němž mohla být, byť jen ve vlastní fantazii, troufalá, statečná a krásná.

Rudé hedvábí jí však nepřestávalo našeptávat, volalo na ni, dokud nakonec neodložila knihy a nezačala z novinového papíru vytvářet střih. Když ho měla hotový, připadalo jí hloupé nepokračovat dál, tak nastříhala látku a začala šít, jen aby se zabavila.

Během šití se jí začal zmocňovat pozoruhodný pocit: naděje.

V sobotu večer měla v rukou konečně hotové šaty. Představovaly naprosté ztělesnění velkoměstské módy: živůtek s výstřihem do V, snížený pas a cípatá sukně – skrznaskrz odvážně moderní. Byly to šaty pro ženu, která protančila celou noc a nemusela se vůbec o nic starat. Takovým mladým ženám se říkalo ptáčata. Pyšnily se svou nezávislostí, pily kořalku a kouřily cigarety a tančily v šatech, které jim odhalovaly nohy.

Elsa si je musela alespoň vyzkoušet, i kdyby je neměla nikdy nosit jinde než mezi těmito čtyřmi stěnami.

Vykoupala se, oholila si nohy a na holé kůži si uhladila hedvábné punčochy. Stočila si vlhké vlasy, přicvakla je pinetkami do kudrnek a modlila se, aby se jí udělaly alespoň nějaké vlny. Zatímco jí schly vlasy, proklouzla do matčina pokoje a půjčila si z jejího toaletního stolku líčidla. Zezdola se k ní nesla hudba z gramofonu.

Nakonec si učesala mírně zvlněné vlasy a připevnila si na čelo úchvatnou stříbrnou čelenku. Vklouzla do šatů, které ji obemkly přesně tak, jak měly, lehounké jako obláček. Cípatá sukně zdůrazňovala její dlouhé nohy.

Naklonila se k zrcadlu, obtáhla si modré oči černou linkou a na výrazné lícní kosti si nanesla světle růžové zdravíčko. Rudá rtěnka propůjčila jejím rtům plnost, přesně jako to slibovaly dámské časopisy.

Zadívala se na svůj odraz a pomyslela si: Dobrý Bože. Jsem skoro hezká.

„Dokážeš to,“ ujistila se nahlas. Buď statečná.

Když vyšla z pokoje a zamířila dolů po schodech, cítila se překvapivě sebejistě. Celý život poslouchala, že je nepřitažlivá. Ne však teď…

Jako první si jí všimla matka. Pleskla otce dostatečně silně na to, aby ho přiměla vzhlédnout od brožovaného Farm Journal.

Tvář mu zkrabatily zamračené vrásky. „Co to máš na sobě?“

„To – to jsem si ušila,“ vysvětlila Elsa a nervózně stiskla dlaně.

Otec prudce zavřel Farm Journal. „Tvoje vlasy. Dobrý Bože. A ty poběhlické šaty. Vrať se do pokoje a přestaň si dělat ostudu.“

Elsa se obrátila o pomoc k matce. „Tohle je poslední móda –“

„Ne pro bohabojnou ženu, Elsinore. Jsou ti vidět kolena. Tady nejsme v New York City.“

„Jdi,“ prohlásil otec. „Hned.“

Elsa napřed poslechla. Pak si ale uvědomila, co by to znamenalo, a zarazila se. Dědeček Walt by jí řekl, aby se nevzdávala.

Zvedla bradu. „Dneska večer si půjdu do lokálu poslechnout hudbu.“

„To tedy nepůjdeš.“ Otec se zvedl. „Zakazuji to.“

Elsa se rozběhla ke dveřím, bála se, že kdyby zpomalila, zastavila by se. Vyrazila ven a utíkala, nevšímala si hlasů, které za ní volaly. Zastavila se teprve, když ji k tomu přinutil její trhaný dech.

Lokál se ve městě nacházel mezi starou dostavníkovou stanicí, která skončila v éře automobilů zatlučená prkny, a pekařstvím. Od chvíle, kdy byl schválený osmnáctý dodatek a začala prohibice, sledovala, jak za dveřmi lokálu mizí jak ženy, tak muži. A navzdory tomu, co si její matka myslela, spousta mladých žen byla oblečena přesně jako Elsa.

Sešla po dřevěných schodech k zavřeným dveřím a zaklepala. Na dveřích se otevřelo úzké okénko, kterého si předtím vůbec nevšimla, a za ním se objevily oči. Ven se vyhrnula klavírní jazzová melodie a dým z doutníků. „Heslo,“ řekl známý hlas.

„Heslo?“

„Slečna Wolcottová. Ztratila jste se?“

„Ne, Franku. Moc ráda bych si poslechla trochu muziky,“ prohlásila. Byla na sebe pyšná, že zní tak klidně.

„Váš tatík by mi pěkně naložil, kdybych vás pustil. Jděte domů. Děvče jako vy by se nemělo procházet po ulicích takhle oblečené. Koukají z toho jenom potíže.“

Okýnko se zavřelo. Ještě pořád k ní přes dveře doléhaly tóny hudby. Poznala Ain’t We Got Fun. Ve vzduchu se vznášel dým z doutníků.

Elsa zůstala chvíli zmateně stát. To nemohla jít ani dovnitř? Proč ne? Pití alkoholu prohibice pochopitelně stavěla mimo zákon, ale všichni z města si na podobných místech dávali do nosu a policisté dělali, že to nevidí.

Bezcílně kráčela ulicí směrem k budově okresního soudu.

Tehdy si všimla muže, jenž mířil k ní.

Byl vysoký a štíhlý a husté černé vlasy se mu povedlo částečně zkrotit pomádou. Zaprášené černé kalhoty mu držely na útlých bocích a pod béžovým svetrem měl až ke krku zapnutou bílou košili a kostkovanou kravatu, z níž byl vidět jen uzel. Na hlavě měl švihácky posazenou koženou bekovku.

Když se k ní blížil, uvědomila si, jak je mladý – nejspíš ne víc než osmnáctiletý, s kůží opálenou do hněda a hnědýma očima. (A s pohledem, který dokázal svlékat, stálo by v jejích milostných románech.)

„Dobrý den, madam.“ Zastavil se, usmál se a smekl čapku.

„To mluvíte na-na mě?“

„Nikoho jiného tu nevidím. Já jsem Raffaello Martinelli. Žijete v Dalhartu?“

Ital. Dobrý Bože. Její otec by si nepřál, aby se na tohohle chlapce byť jen podívala, natož s ním mluvila.

„Ano.“

„Já ne. Jsem z rušné metropole Lonesome Tree nahoře u hranice s Oklahomou. Nemrkejte, nebo ji minete. Jak se jmenujete?“

„Elsa Wolcottová,“ odpověděla.

„Jako ty traktory? Počkejte, znám vašeho otce.“ Usmál se. „Co tu děláte tak opuštěná v tak pěkných šatech, Elso Wolcottová?“

Buď Fanny Hillová. Buď troufalá. Tohle mohla být její jediná šance. Až se vrátí domů, otec ji nejspíš zamkne na sedm západů. „Jsem… osamělá, řekla bych.“

Raffaello vyvalil tmavé oči. Ohryzek mu poskočil, jak rychle polkl.

Na jeho odpověď čekala celou věčnost.

„Já jsem také osamělý.“

Natáhl se po její ruce.

Elsa málem ucukla, tak překvapená byla.

Kdy se jí naposledy někdo dotknul?

Je to jen dotek, Elso. Nebuď husa.

Byl tak pohledný, že se jí svíral žaludek. Zachová se jako kluci, kteří ji popichovali a dobírali si ji ve škole a za zády jí říkali Elzice Palice? Měsíční světlo a stín mu tesaly tvář: vysoké lícní kosti, široké, ploché čelo, ostrý, rovný nos a rty tak plné, že si nedokázala pomoct a musela myslet na všechny hříšné romány, které přečetla.

„Pojď se mnou, Els.“

Přejmenoval ji, a jí připadalo, jako kdyby z ní tím udělal jinou ženu. Důvěrnost toho gesta ji rozechvěla.

Vedl ji uličkou topící se ve stínech a dál přes ulici. Z otevřených oken lokálu se ozývalo Toot, toot, Tootsie! Goodbye.

Vedl ji podél nového vlakového nádraží a ven z města. Mířili k novému elegantnímu náklaďáku Model T Ford s velkou korbou z prken.

„Hezký náklaďák,“ prohodila.

„Pšenici se letos daří. Máš ráda noční projížďky?“

„Jistě.“ Vylezla na sedadlo spolujezdce a on nastartoval. Mířili na sever a kabina se chvěla.

Neujeli ani půldruhého kilometru a Dalhart se už ztrácel ve zpětných zrcátkách a kolem nebylo nic k vidění. Žádné kopce, údolí, stromy, řeky, jen hvězdné nebe tak veliké, že to vypadalo, jako by spolklo celý svět.

Jeli po hrbolaté cestě plné drnů a odbočili ke starému Stewardovu statku. Místo kdysi věhlasné velikostí stodoly skončilo po posledním suchu opuštěné a domek za stodolou byl už roky zabedněný.

Zastavil před prázdnou stodolou, vypnul motor a pak chvíli seděl a díval se před sebe. Ticho, které mezi nimi panovalo, narušovalo jen jejich dýchání a cvakání chladnoucího motoru.

Zhasl světla, otevřel dveře, obešel vůz a přidržel dveře jí.

Podívala se na něj, sledovala, jak jí podává ruku a pomáhá jí vystoupit.

Mohl o krok ustoupit, ale neudělal to, a tak ucítila z jeho dechu whisky a levanduli, kterou musela jeho matka používat při žehlení nebo když mu prala košili.

Usmál se na ni. Úsměv mu plná naděje opětovala.

Roztáhl na korbě dvě prošívané deky a vylezli si na ně.

Leželi vedle sebe a pozorovali nekonečnou noční oblohu posetou hvězdami.

„Kolik ti je?“ zeptala se Elsa.

„Osmnáct, ale matka se ke mně chová, jako kdybych byl dítě. Dneska večer jsem se musel ven proplížit. Příliš se stará, co si myslí lidé. Máš štěstí.“

„Štěstí?“

„Můžeš si chodit venku sama v takových šatech a bez garde.“

„Můj otec z toho taky nemá dvakrát radost, to ti povím.“

„Ale udělala jsi to. Utekla jsi. Nemyslíš někdy na to, že život musí být větší, než jak ho vidíme tady, Els?“

„Myslím,“ přitakala.

„Totiž… někde tam venku lidi v našem věku pijí kýble ginu a tančí na jazz. Ženy kouří na veřejnosti.“ Vzdychl. „A my jsme tady.“

„Ostříhala jsem se,“ řekla. „Podle otcovy reakce by sis myslel, že jsem někoho zavraždila.“

„Staří jsou prostě staří. Moje rodina sem přišla ze Sicílie jen s pár drobnými. Neustále mi to vykládají a ukazují mi jejich penci pro štěstí. Jako kdyby bylo nějaké štěstí skončit tady.“

„Jsi muž, Raffaello. Můžeš dělat, co se ti zlíbí, můžeš jet, kam se ti zachce.“

„Říkej mi Rafe. Máma říká, že to zní víc americky, ale jestli jim tak záleželo na tom být Američany, měli mě pojmenovat George. Nebo Lincoln.“ Vzdychl. „Je příjemné moct tohle všechno říct jednou nahlas. Jsi dobrá posluchačka, Els.“

„Díky… Rafe.“

Převalil se na bok. Cítila na své tváři jeho pohled a snažila se dál dýchat klidně.

„Můžu tě políbit, Elso?“

Stěží zvládla přikývnout.

Naklonil se k ní a políbil ji na tvář. Jeho rty se měkce dotkly její kůže; měla pocit, jako by při tom doteku ožila.

Vtiskával jí polibky na krk jeden za druhým. Vzbuzovalo to v ní touhu se ho dotknout, ale neodvažovala se. Slušné ženy něco takového určitě nedělají.

„Můžu… můžu víc, Elso?“

„Myslíš…“

„Milovat tě?“

Elsa o podobném okamžiku snila, modlila se za něj, budovala ho z útržků knih, které četla, a teď byl tady. Doopravdy. Muž se jí ptal, jestli ji může milovat.

„Ano,“ zašeptala.

„Určitě?“

Přikývla.

Odtáhl se, zápasil s páskem, rozepnul ho, vytáhl a odhodil. Spona zarachotila o okraj korby, to už si stahoval kalhoty.

Vyhrnul jí hedvábné šaty. Klouzaly jí po těle, lechtaly a vzrušovaly ji. Stáhl jí kalhotky a ona v měsíčním světle zahlédla své holé nohy. Teplý noční vzduch se jí otřel o kůži a ona se zachvěla. Tiskla nohy k sobě, dokud jí je nerozevřel a nelehl si na ni.

Sladký Bože.

Zavřela oči a cítila, jak do ní proniká. Bolelo to tak, že vykřikla.

Přitiskla si dlaň na ústa, aby se umlčela.

Zasténal, zachvěl se a zůstal na ní bez hnutí ležet. Cítila na krku jeho namáhavý dech.

Odvalil se z ní, ale nepřestával se k ní tisknout. „Panečku,“ vydechl.

Znělo to, jako kdyby se usmíval, ale jak to? Musela něco pokazit. Tohle nemohlo být… ono.

„Jsi opravdu výjimečná, Elso,“ řekl.

„Bylo to… dobré?“ odvážila se zeptat.

„Bylo to skvělé,“ ujistil ji.

Chtěla se překulit na bok a prohlížet si jeho tvář. Hvězdy viděla už milionkrát. Představoval něco nového a stál o ni. Tahle kombinace vyvolala v jejím světě hotové pozdvižení. Měla před sebou příležitost, kterou si nikdy nedokázala pořádně ani představit. Můžu tě milovat? Zeptal se. Možná spolu usnou a –

„Asi bych tě měl odvézt domů, Els. Táta mi dá co proto, jestli nebudu za úsvitu sedět na traktoru. Zítra oráme dalších padesát hektarů, abychom mohli zasít víc pšenice.“

„Jistě,“ řekla, „samozřejmě.“

Elsa zabouchla dveře náklaďáku a zadívala se otevřeným okýnkem na Rafeho. Usmál se na ni, pomalu zvedl ruku a pak odjel.

Co to bylo za rozloučení? Bude ji chtít znovu vidět?

Podívej se na něj. Samozřejmě že ne.

Navíc bydlel v Lonesome Tree. A to bylo padesát kilometrů daleko. A i kdyby ho v Dalhartu potkala, nesešlo by na tom.

Byl Ital. Katolík. Mladík. Její rodina by nic z toho nedokázala přijmout.

Otevřela bránu a vešla do matčina voňavého světa. Kdykoliv Elsa odteď ucítí vůni jasmínu kvetoucího v noci, vzpomene si na něj…

Prošla vstupními dveřmi do předpokoje plného stínů.

Když za sebou zavírala, uslyšela zaskřípění a zastavila se. Oknem pronikalo měsíční světlo. Vedle Victroly uviděla stát otce.

„Co jsi zač?“ zavrčel a vyrazil k ní.

Stříbrná čelenka se Else svezla na čele, posunula si ji na místo. „Va-vaše dcera.“

„Přesně tak. Můj otec bojoval, aby se Texas stal součástí Spojených států. Připojil se k rangerům a bojoval v Laredu, postřelili ho a on málem zemřel. Tahle půda je nasáklá naší krví.“

„A-ano. To vím, ale –“

Elsa neviděla jeho ruku, dokud nebyla příliš blízko, aby stihla uhnout. Udeřil ji do čelisti takovou silou, že ztratila rovnováhu a spadla na zem.

Po čtyřech se snažila dostat do rohu, pryč z jeho dosahu. „Tatínku –“

„Zostudila jsi nás. Ztrať se mi z očí.“

Elsa se vyhrabala na nohy, vyběhla do patra a zabouchla za sebou dveře.

Rozechvělýma rukama rozsvítila lampičku vedle postele a svlékla se.

Nad ňadrem měla rudý flek. (To jí udělal Rafe?) Na čelisti se jí začínala vybarvovat modřina, vlasy měla rozcuchané od milování, pokud se tomu tak dalo říkat.

Mít možnost, udělala by to i tak znovu. Nechala by otce, aby ji udeřil, křičel na ni, urážel ji nebo ji vydědil.

Věděla něco, o čem předtím neměla ani ponětí: Udělala by cokoliv, přetrpěla by cokoliv, jen aby ji někdo miloval, byť jen na jedinou noc.

***

Když se Elsa další den vzbudila, proudilo otevřeným oknem do pokoje slunce. Rudé šaty visely na dveřích skříně. Pulzující čelist jí připomněla události včerejší noci, stejně jako bolest přetrvávající po Rafeho milování. Na jednu chtěla zapomenout a druhou si chtěla pamatovat.

Postel s kovovým rámem měla zarovnanou prošívanými dekami, jejichž šitím ve světle svíčky často trávila chladné zimní měsíce. U nohou postele stála truhla s výbavou, s láskyplně uloženým vyšívaným prádlem, jemnými bílými dlouhými nočními košilemi a svatební pokrývkou, na které začala Elsa pracovat ve dvanácti letech, ještě předtím, než se ukázalo, že její neatraktivita není otázkou pomíjivého období, ale trvalým rysem. Když začaly Else měsíčky, matka přestala nenápadně mluvit o Elsině svatbě a přestala s našíváním kousků alenconské krajky. Mezi hedvábným papírem zůstaly uložené z poloviny hotové šaty.

Ozvalo se klepání na dveře.

Elsa se posadila. „Dále.“

Do pokoje vešla matka. Na koberečcích, které pokrývaly téměř celou dřevěnou podlahu, nevydávaly její módní boty žádný zvuk. Byla to vysoká žena se širokými rameny a vážným vystupováním. Vedla dokonalý život, stála v čele kostelního výboru, řídila Okrasný květinový spolek a nezvyšovala hlas ani tehdy, když se zlobila. Nic a nikdo nedokázal Minervu Wolcottovou vyvést z míry. Tvrdila, že se jedná o typickou rodinnou vlastnost, již podědila po předcích, kteří přišli do Texasu v době, kdy jste museli strávit šest dní v sedle, než jste viděli jinou bílou tvář.

Matka se posadila na okraj postele. Načerno obarvené vlasy měla stažené do drdolu, který zdůrazňoval přísnost jejích ostrých rysů. Natáhla se a dotkla se modřiny na Elsině čelisti. „Můj otec by mi dal podstatně víc za vyučenou.“

„Ale –“

„Žádné ale, Elsinore.“ Naklonila se k ní a zasunula jí křivě zastřižený pramen plavých vlasů za ucho. „Očekávám, že se ke mně dnes ve městě donesou klepy. Klepy. O jedné z mých dcer.“ Ztěžka vzdychla. „Dostala ses do potíží?“

„Ne, maminko.“

„Takže jsi pořád slušné děvče?“

Elsa přikývla, nedokázala tu lež vyslovit nahlas.

Matčin ukazováček sklouzl k Elsině bradě, vzala ji za ni a zvedla jí obličej. Prohlížela si její tvář, hodnotila ji a pomalu se začínala mračit. „Hezké šaty z nikoho krasavici neudělají, drahoušku.“

„Já se jen chtěla –“

„Už o tom nebudeme mluvit a nic podobného se nebude nikdy opakovat.“

Matka se zvedla a uhladila si levandulovou krepovou sukni, ačkoliv se jí na ní neudělaly žádné záhyby – nedovolily by si to. Oddělovala je od sebe prázdnota pevná jako zeď. „Jsi neprovdatelná, Elsinore, dokonce i se všemi našimi penězi a postavením. Žádný muž, který stojí za zmínku, nechce nepřitažlivou manželku, která by se nad ním tyčila. Pokud by se objevil muž, který by tvoje slabiny dokázal přehlédnout, rozhodně by nenechal jen tak plavat pošramocenou pověst. Nauč se být šťastná ve skutečném životě. Zahoď ty své hloupé romány.“

Matka odešla z pokoje a červené šaty si odnesla s sebou.

3. kapitola

V letech po světové válce vlastenectví v Dalhartu jen kvetlo. Spolu s dešti a stoupajícími cenami pšenice to všem dávalo důvod slavit čtvrtý červenec. Výlohy ve městě ohlašovaly výprodeje na Den nezávislosti a zvonky vesele cinkaly, jak lidé vcházeli do obchodů a zase z nich odcházeli, aby nachystali zásoby jídla a pití na oslavy.

Elsa se obvykle na oslavy těšila, posledních několik týdnů však bylo náročných. Od noci s Rafem se cítila lapená. Neklidná. Nešťastná.

Ne že by se na ni někdo v rodině podíval natolik zblízka, aby mohl změnu vidět. Místo, aby svou nespokojenost dala najevo, pohřbila ji a šla dál. Nic jiného neuměla.

Se sklopenou hlavou předstírala, že se nic nezměnilo. Trávila ve svém pokoji tolik času, kolik jen mohla, a zůstávala v něm dokonce i v úmorných letních vedrech. Knížky z knihovny – vhodné knížky – si nechávala doručovat a četla je od první stránky po poslední. Vyšívala utěrky a povlaky na polštáře. U večeře poslouchala rozhovory rodičů a na správných místech přikyvovala. V kostele schovávala své skandálně krátké vlasy pod kloboučkem, omlouvala se, že se necítí dobře, a nikdo si jí nevšímal.

Při několika málo příležitostech, kdy se odvážila vzhlédnout od milované knihy a podívat se z okna, viděla, jak se před ní až na obzor a ještě mnohem dál rozprostírá prázdnota budoucnosti staré panny.

Přijmi to.

Modřina na čelisti vybledla. Nikdo – dokonce ani její sestry – ji nijak nekomentoval. Život ve Wolcottovic domě se vrátil k normálu.

Elsa si představovala sebe samu jako fiktivní paní ze Shalottu, ženu lapenou ve věži, stiženou kletbou, která nesměla opustit svou komnatu, navždy odsouzenou k tomu, aby kypící život tam venku jen sledovala. Pokud si někdo její náhlé zamlklosti všiml, nijak ji nekomentoval, ani se neptal, co ji způsobilo. Popravdě se nic moc nezměnilo. Už dávno se naučila, jak být neviditelná. Připadala si jako jedno z těch zvířat, jejichž obranný mechanismus spočívá ve schopnosti splynout s okolím a ztratit se ostatním z dohledu. Tohle byl její způsob vypořádání se s odmítnutím: Mlčet a zmizet. Nikdy nevracet údery. Pokud zvládne zůstat docela tiše, lidé nakonec zapomenou, že tam vůbec je, a nechají ji na pokoji.

„Elso!“ volal na ni otec do patra. „Je čas jít. Ne že kvůli tobě přijdeme pozdě.“

Elsa si natáhla rukavičky – nezbytné dokonce v tomto příšerném horku – a připnula si na hlavu slamáček. Sešla po schodech.

V půli cesty se zarazila a nedokázala se pohnout. Co když se na oslavě objeví Rafe?

Čtvrtý červenec představoval vzácnou příležitost, kdy se sešel celý okres. Jednotlivá města obvykle slavila ve vlastních společenských sálech, na tuhle veselici ale přijížděli lidé z široka daleka.

„Pojďme,“ pronesl otec. „Tvá matka nesnáší zpoždění.“

Elsa následovala rodiče k otcovu zbrusu novému lahvovému kabrioletu Model T Runabout. Nastoupili, museli se k sobě na sedadle potaženém tlustou kůží přitisknout. Přestože žili přímo ve městě a společenský sál byl jen kousek, nesli s sebou spoustu jídla a matka by raději zemřela, než aby ji někdo viděl, jak jde na oslavu po svých.

Dalhartský společenský sál zdobily vrstvy rudé, bílé a modré vlajkoviny. Před budovou stál dobrý tucet aut. Většina patřila farmářům, kterým se v posledních letech dařilo, a bankéřům, kteří veškerý růst financovali. Ženy z Okrasného květinového spolku věnovaly velkou péči tomu, aby měl trávník před sálem svěže zelenou barvu. Schody vedoucí ke vstupním dveřím zdobila z obou stran záplava pestrobarevných květů. Všude kolem si hrály děti, pobíhaly a smály se. Elsa neviděla nikoho z dospívajících, ale určitě tu byli, nejspíš si potají vyměňovali v tmavých koutech letmé polibky.

Otec zaparkoval na ulici a vypnul motor.

Elsa uslyšela hudbu. Otevřenými dveřmi k nim doléhaly zvuky oslav: klábosení, kašlání, smích. Dvojice houslí vyhrávala spolu s banjem a kytarou Second Hand Rose.

Otec otevřel kufr a objevilo se jídlo, jehož příprava zabrala Marii několik dní. Jídlo, za které sklidí uznání matka. Rodinné recepty zděděné po texaských předcích z řad pionýrů: dort plněný melasou, kořeněný perník tetičky Berthy, obrácený broskvový koláč a nejoblíbenější jídlo dědečka Walta – šunka s kávovou omáčkou a ovesnou kaší. Každý chod připravený tak, aby lidem připomněl, jak pevné mají Wolcottovi místo v texaských dějinách.

Elsa následovala rodiče a nesla pořád ještě teplý litinový hrnec k dřevěné budově.

Uvnitř sloužily barevné prošívané přehozy na vše od výzdoby po ubrusy. U zadní stěny stálo několik dlouhých stolů plných jídla: vepřové pečeně s hutnými tmavými omáčkami, tácy plné zelených fazolek smažených na špeku. Určitě tam nechyběly kuřecí a bramborové saláty, klobásy a sušenky, pšeničný a kukuřičný chléb, dorty a koláče všeho druhu. Celý okres miloval oslavy a ženy se lopotily, aby na sebe vzájemně udělaly dojem. Na výběr bude uzená šunka, králičí klobásy, bochníky chleba s čerstvě stlučeným máslem, vejce natvrdo, ovocné koláče a mísy plné párků v rohlíku. Matka je vedla k rohovému stolu, kde se činily členky Okrasného výboru a upravovaly nabídku.

Elsa si všimla, že tam jsou i její sestry. Suzanna měla na sobě blůzu ušitou z Elsina rudého hedvábí. Charlotta měla kolem krku karmínový hedvábný šátek.

Elsa se zarazila, z pohledu na sestry v rudém hedvábí se jí sevřelo srdce.

Otec se připojil k hlasitě debatujícímu hloučku mužů vedle pódia.

Přestože prohibice stavěla alkohol mimo zákon, pro muže, drsné mohutné imigranty z Ruska, Německa, Itálie a Irska ho byl k dispozici dostatek. Přišli sem s ničím, z toho ničeho vybudovali něco a ani za mák se jim nelíbilo, že by měli poslouchat, jak mají žít – ani jeden od druhého, ani od vlády, která snad neměla ani ponětí, že nějaké Velké planiny existují. Přestože vypadali trochu udřeně, spousta z nich měla v bance slušné jmění. Když se pšenice prodávala za dolar třicet za bušl, přičemž náklady na pěstování nepřesáhly čtyřicet centů, byli ve městě všichni spokojení. S dostatečně velkým množstvím půdy mohl člověk zbohatnout.

„O Dalhartu ještě uslyšíte,“ prohlásil otec dostatečně hlasitě, aby přehlušil hudbu. „Příští rok tu nechám postavit operu. Proč bychom se měli za trochou kultury vláčet do Amarilla?“

„Potřebujeme sem zavést elektřinu. To je klíč,“ dodal Hurst.

Matka dál přerovnávala jídlo, které ve chvíli, kdy u toho nebyla, nikdo nedokázal rozestavit k její spokojenosti. Charlotte se Suzannou se smály se svými hezky oblečenými přítelkyněmi, z nichž většinu tvořily mladé maminky.

Elsa si všimla Rafeho postávajícího s dalšími italskými rodinami v rohu u stolu s jídlem. Jeho černé vlasy, na vrchu hlavy dlouhé a kolem uší kratší, potřebovaly zastřihnout. Pomáda, kterou používal, jim dodávala lesk, ale zkrotit je tak docela nedokázala. Měl na sobě jednoduchou košili s ošoupanými lokty, hnědé kalhoty, hnědé kožené šle a kostkovaného motýlka. K paži se mu vinula hezká tmavovlasá dívka.

Během šesti týdnů, co Rafeho neviděla, se mu tvář po hodinách strávených na poli ještě víc opálila.

Podívej se sem, pomyslela si, a pak: Ne, nedívej se.

Bude se tvářit, že ji nezná. Nebo ještě hůř: že ji ani nevidí.

Elsa se přinutila pohnout, slyšela, jak jí na dřevěném tanečním parketu klapají podpatky.

Položila hrnec na stůl zakrytý bílým ubrusem.

„Svatá dobroto, Elso. Stavět šunku doprostřed stolu s dezerty. Co máš v hlavě?“ zaúpěla matka.

Elsa zvedla hrnec a nesla ho k vedlejšímu stolu. S každým krokem se přibližovala k Rafemu.

Postavila hrnec tak tiše, jak jen dokázala.

Rafe vzhlédl a uviděl ji. Neusmál se, ba co hůř, jeho pohled sklouzl znepokojeně k dívce, jež stála po jeho boku.

Elsa okamžitě odvrátila pohled. Nedokázala tam plná touhy zůstat jen tak stát. Dusila se. A poslední věc, po které toužila, bylo, aby ji celý večer přehlížel.

„Maminko?“ Přesunula se k matce. „Maminko?“

„Nevidíš, že mluvím s paní Tolliverovou?“

„Ano. Omlouvám se. Jen že…“ Nedívej se na něj. „Necítím se dobře.“

„Asi příliš mnoho vzrušení,“ usoudila matka a pohlédla na přítelkyni.

„Myslím, že bych měla jít domů,“ navrhla Elsa.

Matka přikývla. „Samozřejmě.“

Cestou k otevřeným dveřím si Elsa dávala pozor, aby se na Rafeho nepodívala. Kolem ní se na parketu točily tančící dvojice.

Vyšla do začínajícího zlatavého teplého večera. Dveře se za ní s bouchnutím zavřely a utlumily hlahol houslí a dusání tanečníků.

Propletla se mezi zaparkovanými automobily a minula bryčky tažené koňmi, které do města přivážely na podobné akce farmáře, kterým se tolik nedařilo.

Main Street se koupala v karamelovém světle, jež se brzy rozpustí v noc, a panovalo tu ticho. Vykročila na dřevěný chodník.

„Els?“

Zarazila se a pomalu se otočila.

„Promiň mi, Els,“ vyhrkl Rafe, vypadal nesvůj.

„Prosím?“

„Měl jsem se tam ozvat. Zamávat nebo tak něco.“

„Ach.“

Přešel k ní blíž, tak blízko, že cítila teplo, které z něj sálalo, a zachytila vůni pšenice.

„Chápu, Rafe. Je moc hezká.“

„Gia Compostová. Naši rodiče se domluvili, že se vezmeme, ještě dřív, než jsme se vůbec naučili chodit.“ Naklonil se k ní. Jeho horký dech ji pošimral na tváři.

„Zdálo se mi o tobě.“

„O-opravdu?“

Přikývl, vypadalo to, že se trochu stydí.

Měla pocit, jako kdyby právě zamířila k útesu, kde na ni čekal sráz, který by jí mohl zlámat kosti. Jeho pohled, jeho hlas. Dívala se mu od očí temných jako noc, oduševnělých a trochu posmutnělých, ačkoliv si neuměla představit, kvůli čemu by mohl být smutný.

„Sejděme se,“ navrhl. „O půlnoci. Ve staré Stewardově stodole.“

Elsa ležela kompletně oblečená v posteli.

Neměla by nikam chodit. To bylo naprosto jasné. Modřina na čelisti se jí zahojila, ale pod povrchem po ní zůstala stopa. Slušné ženy nedělají to, co po ní Rafe chtěl.

Slyšela, jak se rodiče vrátili domů, stoupají po schodech a otevírají a zavírají dveře ložnice na konci chodby.

Hodiny vedle postele ukazovaly za pět minut tři čtvrtě na devět.

Elsa dál ležela, dýchala mělce a poslouchala, jak se dům noří do ticha.

Čekala.

Neměla by nikam chodit.

Nezáleželo na tom, jak často si to v duchu opakovala, protože ani jedenkrát, ani na jediný okamžik, neuvažovala o tom, že by uposlechla své vlastní rady.

V půl dvanácté vstala z postele. V pokoji pořád ještě panovalo dusivé horko, ale z okna viděla noční nebe nad Velkými planinami. Její dětská brána do dobrodružství. Kolik času tu prostála, když posílala své sny do neznámých vesmírů?

Otevřela okno a slezla po kovové mříži, po níž se plazily popínavé rostliny. Připadalo jí, jako by mířila do samotného hvězdami posetého nebe.

Když se ocitla na hustém trávníku, zarazila se, nervózně čekala, že ji odhalí, ale zevnitř nedopadalo žádné světlo. Připlížila se k boku domu a vzala si staré kolo, které patřívalo jedné z jejích sester. Nasedla, rozjela se po cestě a dál po Main Street a ven z města.

Svět v noci byl veliký a osamělý způsobem, jemuž místní přivykli. Osvětlovaly jej jen hvězdy jako bílé krůpěje v temnotě. Nestály tu žádné domy, na kilometry daleko se rozprostírala jen černota.

Zajela ke staré stodole, sesedla a kolo položila do trávy vedle cesty.

Neukáže se.

Samozřejmě, že ne.

Dokázala si vybavit každé z té hrstky slov, které jí pověděl, a všechny jemné změny ve výrazu jeho tváře, když s ní mluvil. To, jak se mu úsměv rodil jakoby na jedné straně a pak pomalu vklouzával na místo. Bledou jizvu v podobě čárky na čelisti, to, jak mu trošku vykukoval jeden řezák.

Zdálo se mi o tobě.

Sejděme se.

Odpověděla mu? Nebo tam jenom stála, neschopná slova? Nevzpomínala si.

Teď však byla tady a čekala sama před opuštěnou stodolu.

Bláhová jako vždy.

Jestli ji chytí, bude v pekelném maléru.

Udělala krok vpřed, podpatky jejích hnědých oxfordek zakřupaly na štěrkové cestě. Stodola se tyčila před ní. Vypadalo to, jako kdyby se srpek měsíce zahákl do vrcholku střechy. Ve stěnách chyběly latě, kolem ležela poházená prkna.

Elsa si objala tělo pažemi, jako kdyby jí byla zima, ve skutečnosti ji ale trápilo nepříjemné horko.

Jak dlouho tam stála? Dost dlouho na to, aby ji rozbolel žaludek. Už se chystala odjet, když zaslechla zvuk motoru. Otočila se a spatřila, jak k ní po cestě míří čelní světla.

Elsu to tak překvapilo, že se nedokázala pohnout.

Jel příliš rychle, nebezpečně. Od kol auta odletovaly kamínky. Klakson zakrákal: u hú há.

Rafe musel dupnout na brzdy, protože náklaďák zastavil smykem. Zahalil ho oblak zvířeného prachu.

Chvatně vyskočil z vozu. „Els,“ vyhrkl. Zazubil se na ni a podal jí fialovo-růžovou kytici.

„Ty-ty jsi mi přinesl květiny?“

Natáhl se do kabiny a vytasil se s lahví. „A gin!“

Elsa netušila, jak má reagovat na jedno ani na druhé.

Podal jí pugét. Podívala se mu do očí a pomyslela si: Tohle. Za tohle byla ochotná zaplatit jakoukoliv cenu.

„Chci tě, Els,“ zašeptal.

Tentokrát už byly deky nachystané. Elsa je trochu uhladila a lehla si. Srpek měsíce vyzařoval jen tenký paprsek světla.

Rafe se položil vedle ní.

Cítila jeho tělo vedle svého, slyšela jeho dech.

„Myslela jsi na mě?“ zeptal se.

„Ano.“

„Já taky. Na tebe, chtěl jsem říct. Na tohle.“ Začal jí rozepínat živůtek.

Místa, kterých se dotkl, vzplála. Odhalila. Nedokázala se udržet, nedokázala to skrýt.

Vyhrnul jí šaty, stáhl jí kalhotky a ona na kůži ucítila noční vzduch. Všechno ji vzrušovalo, chladný vánek, její vlastní nahota, to, jak dýchal.

Toužila se ho dotknout, ochutnat ho, povědět mu, kde chce – potřebuje –, aby se jí dotýkal, ale bála se ponížení, a tak mlčela. Cokoliv, co by vypustila z úst, bylo odsouzeno vyznít špatně, zcela nevhodně pro dámu, a ona ho tak moc chtěla učinit šťastným.

Než se nadála, byl uvnitř ní, prudce přirážel a sténal. O pár vteřin později se na ni svezl, chvěl se a zrychleně dýchal.

Šeptal jí cosi nesrozumitelného do ucha. Doufala, že je to něco romantického.

Elsa se dotkla strniště na jeho bradě. Její dotek byl tak jemný a opatrný, že pochybovala, že by ho mohl cítit.

„Bude se mi stýskat, Els,“ vydechl.

Elsa rychle stáhla ruku. „Kam jedeš?“

Otevřel gin, dlouze si přihnul, a pak jí lahev podal. „Naši mě nutí odejít na školu.“ Převalil se na bok, podložil si hlavu rukou a díval se, jak polyká hlt kousavé, pálivé tekutiny a tiskne si dlaň na pusu.

Znovu se napil. „Máma chce, abych vystudoval vysokou, a stal se tak ze mě skutečný Američan. Nebo tak něco.“

„Vysoká škola,“ zopakovala toužebně.

„Jo. Pěkná blbost, co? Nepotřebuju se učit z knížek. Chci vidět Times Square a Brooklynský most a Hollywood. Učit se životem. Vidět svět.“ Přihnul si. „O čem sníš ty, Els?“

Překvapilo ji, že se jí na to zeptal, a chvíli jí trvalo, než odpověděla. „Asi o tom, že budu mít dítě. A možná o vlastním domově.“

Zazubil se. „Ale no tak, to se nepočítá. Ženská, která chce dítě, je jako zrno, které chce vyrůst. Co chceš ještě?“

„Budeš se mi smát.“

„Nebudu. Slibuju.“

„Chci být statečná,“ zašeptala tak tiše, že to nebylo téměř slyšet.

„Co tě děsí?“

„Všechno,“ přiznala. „Můj dědeček byl texaský ranger. Kladl mi na srdce, abych stála zpříma a bojovala. Ale za co? Netuším. Zní to hloupě, když to říkám nahlas…“

Cítila, jak se na ni dívá, a doufala, že noc je k její tváři milosrdná.

„Nejsi jako ostatní holky, které znám,“ pronesl a zastrčil jí pramen vlasů za ucho.

„Kdy odjíždíš?“

„V srpnu. Takže nám ještě nějaký čas zbývá. Jestli se se mnou znovu sejdeš.“

Elsa se usmála. „Sejdu.“

Hodlala si od Rafeho vzít všechno, co mohla, a zaplatit za to jakoukoliv cenu. Klidně by šla i do pekla. Dokázal, že se v jediné minutě cítila krásnější než v očích zbytku světa za celých pětadvacet let dohromady.

4. kapitola

V polovině srpna byly květiny v pár závěsných květináčích a truhlících v centru Dalhartu sežehnuté a přerostlé. Čím dál méně obchodníků nacházelo energii je v tomhle horku zastřihovat a zalévat a květiny by stejně o moc déle nepřežily. Hurst lhostejně mávnul, když ho Elsa míjela cestou domů z knihovny.

Když otevřela bránu, zaplavila ji vtíravá sladká vůně zahrady, ze které se jí zvedal žaludek. Přitiskla si ruku na pusu, ale tomu, co následovalo, neměla jak zabránit. Vyzvracela se přímo na Americkou krásu – matčinu nejoblíbenější odrůdu růží.

Elsa lapala po dechu ještě dlouho poté, co už jí v žaludku vůbec nic nezůstalo. Nakonec si otřela ústa a celá rozechvělá se narovnala.

Uslyšela vedle sebe šustění.

Matka klečela v zahradě, na hlavě měla slamák a přes denní bavlněné šaty oblečenou zástěru. Odložila nůžky a vstala. Kapsy zahradnické zástěry se jí nadouvaly odstřižky. Jak to, že jí ty trny nijak nevadily?

„Elso,“ pronesla matka překvapivě příkře. „Nebylo ti špatně před pár dny?“

„Nic mi není.“

Matka zamířila k Else a stahovala si přitom rukavice, pěkně jeden prst po druhém.

Přiložila jí hřbet ruky na čelo. „Horečku nemáš.“

„Nic mi není. Jen se mi zvedl žaludek.“

Elsa čekala, až matka promluví. Očividně měla něco na srdci: mračila se, což se snažila nikdy nedělat. Její nejoblíbenější úsloví pravilo, že dáma nedává najevo emoce. Elsa ho slyšela pokaždé, když se osamělostí rozplakala nebo žadonila, aby ji pustili na tancovačku.

Matka si Elsu prohlížela. „To není možné.“

„Co?“

„Zneuctila jsi nás?“

„Cože?“

„Byla jsi s mužem?“

Samozřejmě že matka prohlédla Elsino tajemství. Všechny knihy, které kdy Elsa přečetla, romantizovaly pouto mezi matkou a dcerou. Ačkoliv jí matka nedávala vždycky najevo náklonnost (to byla další věc, kterou měla dáma skrývat), Elsa věděla, jak pevně spjaté spolu jsou.

Natáhla se po matčiných rukou, vzala je do svých a ucítila, jak matka instinktivně ucukla. „Chtěla jsem ti to povědět. Byla jsem tak osamělá se všemi těmi city, které mě mátly. A on –“

Matka vyprostila ruce.

Elsa uslyšela, jak se v tichu, které mezi nimi zavládlo, brána nejprve se zaskřípěním otevřela a pak s bouchnutím zavřela.

„Dobrý Bože, ženská, proč stojíš venku v tomhle příšerném vedru? Sklenice ledového čaje by určitě nebyla na škodu.“

„Vaše dcera je v očekávání,“ oznámila matka.

„Charlotte? Už bylo na čase. Myslel jsem –“

„Ne,“ vyštěkla matka. „Elsinore.“

„Já?“ vydechla Elsa. V očekávání?

To nemohla být pravda. S Rafem se sešli jenom párkrát. A styk trval pokaždé jen chviličku. Skončil téměř dřív, než začal. Z toho určitě nemohlo vzniknout dítě.

Co o tom ale věděla? Matka dceři záležitosti sexu vysvětlovala až ve svatební den a Elsa se nikdy nevdávala, takže s ní matka nikdy nemluvila o vášni nebo o tom, jak se dělají dětí, protože se neočekávalo, že Elsa něco z toho někdy zažije. Všechno, co Elsa o sexu a rozmnožování věděla, vyčetla z románů. A tam se, upřímně, do detailů moc nezabíhalo.

„Elsa?“ zopakoval otec.

„Ano,“ zněla matčina přidušená odpověď.

Otec popadl Elsu za paži a škubl jí k sobě. „Kdo tě zneuctil?“

„To ne, tatínku –“

„Okamžitě mi pověz jeho jméno nebo – Bůh mi je svědkem – půjdu ode dveří ke dveřím a zeptám se každého muže v tomhle městě, kdo z nich zneuctil moji dceru.“

Elsa si to představila: Otec ji vláčí jako novodobou Hester Prynneovou od jedněch dveří ke druhým, buší na ně a naléhá na muže, jako je pan Hurst nebo pan McLaney: Zneuctili jste tuhle ženu?

Dříve či později by s otcem odjeli z města a zamířili na farmy…

Udělal by to. Věděla, že ano. Neexistovala síla, která by zastavila jejího otce, jakmile si vzal něco do hlavy. „Odejdu,“ oznámila jim. „Okamžitě odejdu. Postarám se o sebe sama.“

„Musel to být… však víte… zločin,“ přemítala matka. „Žádný muž by –“

„By mě nemohl chtít?“ dokončila za ni větu Elsa a otočila se, aby viděla matce do tváře. „Žádný muž by mě nikdy nemohl chtít. To jste mi říkali celý můj život. Všichni jste se postarali o to, abych moc dobře chápala, že jsem ošklivá a nesympatická, ale není to pravda. Rafe mě chtěl. On –“

„Martinelli,“ dodal otec hlasem plným znechucení. „Taliánec. Jeho otec si ode mě letos koupil mlátičku. Dobrý Bože. Až se to doslechnou lidi…“ Odstrčil Elsu od sebe. „Jdi do svého pokoje. Potřebuju přemýšlet.“

Elsa odklopýtala pryč. Chtěla něco říct, ale jaká slova by mohla tohle napravit? Vyšla po schodech na verandu a zamířila do domu.

V průchodu do kuchyně stála Maria, v ruce stříbrný svícen a hadr. „Slečno Wolcottová, jste v pořádku?“

„Ne, Mario, nejsem.“

Elsa vyběhla po schodech do pokoje. Cítila, jak se jí do očí derou slzy, a odepřela si úlevu, kterou by jí přinesly.

Dotkla se plochého, téměř propadlého břicha. Nedokázala si představit, že by uvnitř mohlo potají růst dítě. Žena by něco takového určitě věděla.

Uběhla hodina, pak další. O čem se její rodiče baví? Co s ní udělají? Zbijí ji, zamknou, zavolají policii a nahlásí fiktivní zločin?

Přecházela sem a tam. Posadila se. Znovu začala chodit. Viděla, jak se za oknem začíná šeřit.

Vyhodí ji z domu a ona se bude toulat po Velkých planinách, bez prostředku a zneuctěná, dokud nenadejde čas porodu, na který bude někde ve špíně sama a její tělo ji ještě jednou, naposledy zradí. Zemře při porodu.

A s ní i miminko.

Dost. To by jí rodiče neudělali. To by nemohli. Milují ji.

Dveře ložnice se konečně otevřely. Stála v nich matka a vypadala nezvykle ztrápeně a rozrušeně. „Sbal si věci, Elso.“

„Kam jedu? Budu jako Gertrude Renkeová? Po skandálu s Theodorem na pár měsíců zmizela. Pak se vrátila domů a nikdo už o té záležitosti neřekl ani slovo.“

„Sbal si věci.“

Elsa si klekla vedle postele a vytáhla kufr. Naposledy ho použila, když jela do nemocnice v Amarillo. Před jedenácti lety.

Bez přemýšlení vyndávala ze skříně oblečení a ukládala ho do otevřeného kufru.

Pak se zadívala na přecpané zavazadlo. Navrchu ležely knížky, další byly vyrovnané na podlaze vedle něj. I noční stolek měla plný knih. Vybrat si mezi nimi jí připadalo stejně těžké, jako kdyby si měla zvolit mezi vzduchem a vodou.

„Nemám celý den,“ pronesla matka.

Elsa posbírala Čaroděje ze země Oz, Rozum a cit, Janu Eyrovou a Na větrné hůrce. Věk nevinnosti, který to celé svým způsobem začal, se tu rozhodla nechat.

Uložila čtyři romány do kufru a zacvakla přezky.

„Jak vidím, Bibli si nebereš. Pojď,“ vyzvala ji matka, „jdeme.“

Elsa následovala matku ven před dům. Přešly zahradu a zamířily k otci usazenému v kabrioletu.

„Nesmí se to obrátit proti nám, Eugene,“ řekla matka. „Bude se za něj muset provdat.“

Elsa se zarazila. „Provdat se za něj?“ Během všech těch hodin, kdy si představovala svůj strašlivý osud, ji tohle ani nenapadlo. „To nemůžete myslet vážně. Je mu teprve osmnáct let.“

Matka vyloudila znechucený zvuk.

Otec otevřel dveře na straně spolujezdce a netrpělivě čekal, až Elsa nastoupí. Jakmile seděla, zabouchl je za ní, usadil se za volant a nastartoval.

„Vezměte mě prostě na nádraží.“

Otec rozsvítil světla. „Bojíš se, že tě ten tvůj Talián nebude chtít? Příliš pozdě, slečinko. Jenom tak se nevypaříš. Budeš se muset postavit následkům svého hříchu čelem.“

Několik kilometrů za Dalhartem už nebylo vidět nic, jen pár čelních světel. S každou minutou a každým kilometrem Elsin strach sílil, až měla pocit, že se zhroutí.

Lonesome Tree bylo bezvýznamné městečko téměř na oklahomských hranicích. Řítili se jím závratnou rychlostí třiceti kilometrů za hodinu.

Po dalších třech kilometrech dopadlo světlo reflektorů na schránku, na níž stálo: MARTINELLI. Otec odbočil na dlouhou prašnou příjezdovou cestu, z obou stran lemovanou topoly bavlníkovými a oplocenou ostnatým drátem připevněným k jakémukoliv kusu dřeva, který Martinelliovi dokázali v převážně lesuprostém okolí najít.

Auto zajelo na dobře udržovaný dvůr a zastavilo před bíle omítnutým stavením s krytou verandou a vikýři směřujícími k cestě.

Otec zatroubil. Hlasitě. Jednou. Dvakrát. Třikrát.

Ze stodoly vyšel muž se sekerou ledabyle přehozenou přes rameno. Když vstoupil do kuželu světla, uviděla Elsa, že má na sobě pro tuto oblast typickou farmářskou uniformu: zalátané montérky a košili s vyhrnutými rukávy.

Z domu vyšla žena a připojila se k muži. Byla drobná a černé vlasy spletené v copu se jí ovíjely kolem hlavy. Na sobě měla zelené kostkované šaty a zářivě bílou zástěru. Byla tak krásná, jako byl Rafe pohledný: měli stejně řezané rysy, vysoké lícní kosti, plné rty a tutéž zlatavou pleť.

Otec vystoupil, obešel vůz, otevřel dveře spolujezdce a vytáhl Elsu na nohy.

„Eugene,“ oslovil ho farmář. „Mlátičku splácím včas, nebo ne?“

Otec ho naprosto ignoroval. „Rafe Martinelli!“ zařval.

Elsa si přála, aby se země otevřela a spolkla ji. Věděla, co farmář s manželkou viděli, když se na ni podívali: starou pannu, vyzáblou jako žížala, vysokou jako většina mužů, se zubatě ostříhanými vlasy a s úzkou tváří s ostrou bradou, tak nezajímavou jako neosetý lán pole. Tenké rty měla popraskané a krvavé. Kousala si je nervozitou. V pravé ruce svírala kufřík, jehož velikost svědčila o tom, že je to žena, jež nevlastní téměř nic.

Rafe se objevil na terase.

„Co pro vás můžeme udělat, Eugene?“ zeptal se pan Martinelli.

„Váš kluk zneuctil moji dceru, Tony. Je v očekávání.“

Elsa viděla, jak se při těch slovech výraz ve tváři paní Martinelliové změnil, už se na ni nedívala vlídně, ale podezřívavě. Upírala na ni zkoumavý hodnotící pohled, jenž Elsu odsuzoval jako lhářku nebo poběhlici anebo obojí.

Takhle se teď na Elsu budou dívat obyvatelé městečka: stará panna, která svedla kluka a přišla o čest. Elsa se držela jen silou vůle, odmítala propůjčit hlas křiku, jenž jí vyplňoval hlavu.

Hanba.

Měla za to, že už hanbu poznala, dokonce by řekla, že byla na denním pořádku, teď však viděla rozdíl. V rodině se styděla za to, že je nepřitažlivá a neprovdatelná. Dovolila tomuto studu, aby se stal její součástí, dovolila mu, aby se jí proplétal tělem a myslí a stal se pojivem, které ji drželo pohromadě. Ukrývala se v něm však naděje, že jednoho dne tohle všechno ustoupí jejímu skutečnému já, té sestře a dceři, kterou v duchu byla. Pevně uzavřený květ, jenž čeká, až sluneční paprsky dopadnou na jeho svinuté okvětní plátky, a zoufale touží vykvést.

Tahle hanba byla jiná. Uvrhla ji na sebe sama, a co hůř, zničila tomu chudákovi mladíkovi život.

Rafe sešel ze schodů a zamířil k rodičům.

Rodina Martinelliů stála v záplavě světla reflektorů a zírala na ni s výrazem, v němž se zračilo cosi, co se dalo popsat jen jako čirá hrůza.

„Váš syn využil mou dceru,“ oznámil jim otec.

Pan Martinelli se zamračil. „Jak víte, že —“

„Tatínku,“ špitla Elsa. „Prosím, ne…“

Rafe udělal krok vpřed. „Els,“ oslovil ji, „jsi v pořádku?“

Elsu ten drobný projev laskavosti málem rozplakal.

„To nemůže být pravda,“ řekla paní Martinelliová. „Je zasnoubený s Giou Compostovou.“

„Zasnoubený?“ zopakovala Elsa k Rafemu.

Zrudl. „Minulý týden.“

Elsa namáhavě polkla a věcně přikývla. „Nikdy mě nenapadlo, že bys… však víš. Totiž, chápu to. Půjdu. S tímhle se musím vypořádat já.“

Udělala krok vzad.

„Tak to ani nápad, slečinko.“ Otec se podíval na pana Martinelliho. „Wolcottovi jsou dobrá rodina. V Dalhartu se těšíme úctě. Očekávám, že to váš kluk napraví.“ Věnoval Else poslední znechucený pohled. „Buď jak buď, už tě v životě nechci vidět, Elsinore. Nejsi moje dcera.“

S tím odkráčel ke stále ještě nastartovanému kabrioletu a odjel.

Elsa tam stála a svírala kufr.

„Raffaello,“ řekl pan Martinelli a otočil se k synovi. „Je to pravda?“

Rafe sebou trhnul, nedokázal se otci podívat zpříma do očí. „Jo.“

„Madonna mia,“ zaúpěla paní Martinelliová a pak vychrlila něco italsky. Zlobí se, to z toho Elsa poznala. Pak dala Rafemu facku, rána dopadla s hlasitým mlasknutím, a znovu se rozkřičela: „Pošli ji pryč, Antonio. Puttana.“

Pan Martinelli od nich manželku odtáhl.

„Promiň mi to, Rafe,“ řekla Elsa, když osaměli. Topila se v hanbě. Slyšela paní Martinelliovou hulákat: „Ne,“ a pak znovu: „Puttana.“

Vzápětí se pan Martinelli vrátil k Else, vypadal starší, než když odcházel. Byl to drsně vyhlížející muž s vytrčeným čelem, ježatým obočím a hrbolatým nosem, který musel mít zlomený hned několikrát, a širokou, kulatou bradou. Většinu horního rtu měl schovanou pod mohutným knírem. Do nesmírně snědé tváře se mu vepsal každý ždibec mizerného počasí panujícího v texaském Panhandlu a vytvořil mu na čele dlouhé vrásky připomínající letokruhy. „Já jsem Tony,“ představil se a pohodil hlavou k manželce, která stála necelých pět metrů vedle. „A to je moje žena… Rose.“

Elsa přikývla. Věděla, že patří mezi hromadu farmářů, kteří si od jejího otce brali každý rok zásoby na dluh a spláceli mu je po žních. Viděli se při hrstce příležitostí, kdy se sešli lidé z okresu. Wolcottovi se nestýkali s lidmi, jako byli Martinelliovi.

„Rafe,“ řekl a podíval se na syna. „Představ své děvče, jak se patří.“

Své děvče.

Ne tvoji poběhlici, tvoji Jezebel.

Elsa nikdy nebyla ničí děvče. Navíc už ani neměla věk na to, aby jí někdo říkal děvče.

„Tatínku, tohle je Elsa Wolcottová,“ pronesl Rafe hlasem, který se u posledního slova zlomil.

„Ne. Ne. Ne,“ rozkřičela se paní Martinelliová. Rázně si založila ruce v bok. „Za tři dny odjíždí na školu, Tony. Složili jsme zálohu. Jak můžeme vůbec vědět, že je ta žena vážně s outěžkem? Může to být lež. To mimino —“

„Mění všechno,“ dořekl za ni pan Martinelli. Dodal něco v italštině a jeho slova manželku umlčela.

„Vezmeš si ji,“ oznámil pan Martinelli Rafemu.

Paní Martinelliová hlasitě zaklela italsky nebo to alespoň jako klení znělo.

Rafe kývl na otce. Vypadal stejně vyděšeně, jako se Elsa cítila.

„Co jeho budoucnost, Tony?“ dožadovala se paní Martinelliová. „Všechno, co jsme si pro něj vysnili?“

Pan Martinelli se na manželku nepodíval. „S tím vším je konec, Rose.“

Elsa stála mlčky. Rafe na ni upíral pohled a čas jako by se zpomalil a natáhl. Nebýt kvokání slepic ozývajícího se z kurníku a prasete líně ryjícího v bahně, obklopovalo by je naprosté ticho.

„Pomůžu jí vybalit,“ rozhodla paní Martinelliová rázně. Její tvář vypadala jako maska nespokojenosti. „Vy chlapci nachystejte všechno na noc.“

Pan Martinelli odešel s Rafem bez jediného slova.

Odejdi, pomyslela si Elsa. Prostě odejdi pryč. To přeci chtěli, aby udělala. Kdyby teď odešla, mohla by tahle rodina dál žít své životy.

Jenže kam by šla?

Z čeho by žila?

Přitiskla si ruku na ploché břicho a pomyslela na život, který tam roste.

Miminko.

Jak mohla ve víru hanby a lítosti zapomenout na to jediné, na čem opravdu záleželo?

Bude matkou. Matkou. Bude tu miminko, které ji bude milovat a které bude milovat ona.

Zázrak.

Otočila se od paní Martinelliové a vydala se pryč po dlouhé příjezdové cestě. Slyšela každý svůj krok, topoly šuměly ve větru.

„Stůj!“

Elsa se zastavila. Otočila se.

Paní Martinelliová stála přímo za ní, pěsti zaťaté, ústa semknutá v těsné nesouhlasné čárce. Byla malinká, pořádný vítr by ji mohl porazit, přesto z ní vyzařovala nepřehlédnutelná síla. „Kam jdeš?“

„Co je vám po tom? Pryč.“

„Rodiče tě vezmou zpátky, zneuctěnou?“

„Sotva.“

„Takže…“

„Omlouvám se,“ řekla Elsa. „Nechtěla jsem vašemu synovi zničit život. Nebo vás připravit o naděje, které jste pro něj měli. Jen jsem… ale na tom už nezáleží.“

Elsa si připadala jako žirafa tyčící se nad drobnou, exoticky vyhlížejí ženou.

„Takže prostě odejdeš? Jen tak?“

„A není to přesně to, co chcete?“

Paní Martinelliová udělala krok k ní, vzhlédla a napjatě si Elsu prohlížela. Minuly dlouhé nepříjemné okamžiky. „Kolik ti je?“

„Dvacet pět.“

To paní Martinelliovou zjevně nepotěšilo. „Konvertuješ ke katolictví?“

Else chvilku trvalo, než si uvědomila, co se děje. Vyjednávaly.

Katolictví.

Její rodiče by se hanbou propadli. Rodina by se jí zřekla.

To už ale udělali. Nejsi moje dcera.

„Ano,“ přisvědčila Elsa. Její dítě bude potřebovat útěchu víry a Martinelliovi budou jeho jediná rodina.

Paní Martinelliová úsečně přikývla. „Dobře. Pak —“

„Budete to dítě milovat?“ zeptala se Elsa. „Tak, jako byste milovala to, které by porodila Gia?“

Paní Martinelliová vypadala překvapeně.

„Nebo prostě jen budete snášet dítě puttany?“ Elsa netušila, co to slovo znamená, ale věděla, že to není nic hezkého. „Protože o vyrůstání v domácnosti, kde je láska odpíraná, vím dost. A to svému dítěti neudělám.“

„Až budeš matka, pochopíš, jak se teď cítím,“ řekla paní Martinelliová konečně. „Sny, které budeš mít pro své děti, jsou tak… tak…“ Zarazila se a odvrátila tvář, oči se jí zalily slzami. „Nedokážeš si představit, jaké oběti jsme přinesli,“ pokračovala pak, „aby mohl Rafe vést lepší život než my.“

Elsa si uvědomila, jakou bolest té ženě způsobila, a stud, který cítila, ještě zesílil. Měla co dělat, aby se znovu neomluvila.

„Miminko milovat budu,“ pronesla paní Martinelliová do ticha. „Své první vnouče.“

Elsa jasně a nahlas slyšela to, co zůstalo nevysloveno: Tebe, tebe ne, ale jen to samo slovo – milovat – stačilo, aby se Elsino srdce zklidnilo a podpořilo její nejisté rozhodnutí.

Dokáže s těmihle cizími lidmi – nevítaná – žít. Neviditelnost ovládla už dávno. Teď záleželo jenom na miminku.

Přitiskla si ruku k břichu a pomyslela si: Ty tam, maličký, budu tě milovat a ty budeš milovat mě.

Na ničem jiném nezáleželo.

Budu matka.

Kvůli dítěti se provdá za muže, který ji nemiluje, a připojí se k rodině, která o ni nestojí. Odteď bude všechna rozhodnutí činit přesně takto.

Kvůli svému dítěti.

„Kam si můžu dát věci?“

Toto je jen ukázka elektronické knihy, obsahuje pouze vybrané kapitoly.

Obsah

Obálka

Titul

Tiráž

Věnování

Prolog

1921

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

1934

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

1935

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

1936

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

Epilog

Poznámka autorky

Poděkování