Copyright © 2011 by LINDA HOWINGTON

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of The Random House, a division of Random House LLC.

Translation © Lenka Faltejsková, 2015

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu PREY

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Jana Pleskotová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-815-9 (ePub)

ISBN 978-80-7466-816-6 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

První kapitola

Tak tedy vyhrál.

A ona prohrála.

Angie prohry nenáviděla, rozčilovaly ji víc než co jiného.

Už jen při té představě zatínala zuby. Znovu se zamyslela, co z toho pro ni všechno vyplývá. V podstatě nemá jinou možnost než hodit ručník do ringu. Možná ne tak doslova, každopádně ale musí vycouvat, a to hned. Dobře si uvědomovala, že zarputilost patří k jejím největším nešvarům, proto raději smlouvu s Harlanem Forbesem, jediným realitním agentem v okolí, rychle podepsala, aby si to nestihla ještě rozmyslet. Pak se opřela a pokusila se klidně dýchat.

Tak, hotovo. Její dům je oficiálně na prodej. Žaludek se jí svíral, jako by právě skočila z útesu a řítila se střemhlav k tvrdé zemi. Teď už není cesty zpět, přinejmenším v teoretickém slova smyslu. Znala se s Harlanem hodně dlouho, a kdyby o to požádala, pravděpodobně by smlouvu bez váhání roztrhal. Navíc kus papíru nutně neznamená prodej. Pokud se dům neprodá ve stanovené lhůtě, má na vybranou, jestli ji prodlouží, nebo… Nebo co? Zbývá jí snad nějaká jiná možnost? Nezbývá. Buď tohle, nebo nic. Může plavat, nebo se utopit, dostala se do slepé uličky. Přesto to odmítla považovat za kapitulaci. Přesunout se není totéž jako se vzdát.

„Hned to vyvěsím na internet,“ ozval se Harlan, otočil se a smlouvu položil vedle monitoru a počítače v jednom, překvapivě moderního vybavení v jinak omšelé a přeplněné dvoupokojové kanceláři v prvním patře nad železářstvím. „To je dnes nejlepší způsob jak sehnat kupce.“ Ustaraně se na ni ohlédl. „Ale nečekej, že dostaneš nabídku obratem ruky. Podobné nemovitosti tady v okolí se obvykle prodají tak během šesti měsíců, což na dnešní poměry není úplně špatné.“

„Díky,“ řekla jen. Harlan patřil k nejlepším přátelům jejího otce. Předpokládala, že má na rychlém prodeji stejný zájem jako ona. Propad ekonomiky dolehl na všechny. Šest měsíců. Jak dokáže vydržet dalšího půl roku? Jednoduše. Bude muset.

Vstala. „Je mi to jasné, nečekám, že se prodá hned.“

Přesto doufala, nemohla si pomoct. Přála si, aby dům byl pryč pokud možno okamžitě, než bude mít čas o tom víc přemýšlet. Zároveň ji pomyšlení na odchod odtud děsilo. Svářelo se to v ní tak, že měla sto chutí začít řvát, protože to stejně nemůže dopadnout dobře. Aspoň si to myslela.

Natáhla si bundu, velkou tašku hodila na rameno a na hlavu narazila klobouk. Listopad přinesl ochlazení, v údolí se už dočkali prvních sněhových přeháněk. Vrcholky okolních hor byly bílé a vítr, který od nich vál, v sobě nesl vůni zimy, jehličí a čerstvého sněhu. Čekala se teplá fronta, a tak by měl sníh alespoň částečně roztát, ale lidé i zvířata věděli, že se ohřejí jen na chvilku. Zakrátko se tu na několik dalších měsíců utáboří zima se vším všudy.

Ještě jedna zima, kterou tu nejspíš bude muset přečkat. Je třeba se na ni připravit. Samozřejmě by bylo ideální, kdyby dům prodala hned, ale zvykla si brát věci takové, jaké jsou, nezavírala oči před realitou. Neměla ve zvyku stavět vzdušné zámky, raději stála nohama pevně na zemi. Momentálně se i ta zem povážlivě otřásala. Nezbývalo než se nějak protlouct, vydělat aspoň tolik, aby mohla pozdržet uzavření firmy, dokud neutrží peníze za dům. Pak se i s firmou přestěhuje jinam.

Kdyby. To je, panečku, slovo! Kdyby si její otec před pěti lety nevypůjčil spoustu peněz na rozšíření podniku, nákup koní, terénních vozů a stavbu tří malých chatek pro hosty, dům by nebyl zatížený hypotékou a ona by vystačila s nižším příjmem. Jenže si půjčil, a tím to haslo. Auta i několik koní prodala a utrženými penězi splatila větší část půjčky, přesto by i po refinancování musela splácet víc, než si mohla dovolit. A to ještě za předpokladu, že by jí banka vzhledem k její nejisté situaci poskytla úvěr.

Byla ráda, že se aspoň dokázala rozhodnout dřív, než přijdou skutečné potíže. Její racionální já vzalo na vědomí varovné signály a pochopilo, že jestli něco nepodnikne, nejpozději do roka bude bez peněz i bez práce. Přičemž rok byl optimistický odhad. Šest měsíců, na které Harlan odhadoval prodej domu a pozemku, se jevilo jako mnohem pravděpodobnější termín. Do té doby by už klidně mohla zbankrotovat. Za žádnou cenu se nechtěla dotknout svých úspor. Jednak stejně moc nenašetřila a jednak utopit našetřené peníze ve špatné investici je skvělý způsob jak přijít o všechno.

Harlan zvedl rozložité tělo z rozvrzané kancelářské židle a doprovodil ji ke dveřím. „Zítra přijdu udělat pár fotek,“ řekl.

„Budu doma. Pozítří vyrážím na loveckou výpravu, takže se budu připravovat.“ Právě teď to byl jediný kšeft, který měla. Než se před třemi lety vrátil Dare Callahan a zaútočil na její živnost, kolikrát celé týdny měla sotva dost času mezi jednotlivými výpravami doplnit zásoby. Ještě přede dvěma roky, když už jí slušně konkuroval, to šlo dobře a vlastně byla ráda, že má taky trochu času pro sebe. Loni už to nebylo nic moc. A letošní rok probíhal přímo katastrofálně.

Harlan ji pohladil po ruce a otevřel jí. „Nechci, abys nás opustila, ale sama víš, co je pro tebe nejlepší.“

„Snad. Podle toho co jsem zjistila, to kolem Missouly vypadá celkem slibně.“ Nechtěla se upnout na nějaké konkrétní místo. Prostě si vybere oblast, ve které je málo průvodců, a začne tam. Kdyby se přestěhovala někam, kde je silná konkurence, moc si nepomůže.

Harlan se ode dveří zadíval na horskou scenérii, kterou znal téměř zpaměti. Posmutněl. „Asi taky odejdu.“

„Cože?“ To nečekané přiznání Angie konečně vytrhlo z rozjímání o sobě a vlastních problémech. Harlan tu žil, co se pamatovala, představoval v jejím životě stálici od té doby, co se s otcem přistěhovali. Sama bydlela i jinde, nejdřív na koleji, když chodila na vysokou školu, pak v Billingsu, ale Harlan byl vždycky tady, stejně jistý jako východ slunce. Nedokázala si to tu bez něj představit. „Proč?“

V očích měl vzdálený výraz. „Čím jsem starší, tím víc lidí kolem mě odchází ze světa a tím těžší je vycházet s těmi, co jsou ještě tady,“ řekl tiše. „Někdy dokážu myslet jen na ty mrtvé. V jednom kuse mluvím s Glory.“ Gloria byla jeho zesnulá žena. Nikdy jí neřekl jinak než Glory. „A s tvým tátou. Pořád se s ním bavím, jako by stál vedle mě. A jsou i další, spousta dalších.“

Vzdychl. „Rozhodně před sebou nemám nekonečné roky a většinu času trávím sám. Budu se muset přesunout blíž k Noahovi a vnoučatům, abych s nimi mohl být, dokud to ještě jde.“

„Mluvíš, jako bys už stál jednou nohou v hrobě. Přece nejsi starý!“ Příliš ji vyvedl z míry na to, aby se dokázala taktně vyjádřit. Navíc takt k jejím silným stránkám nikdy nepatřil. Obvykle věděla, co měla říct, až když bylo po všem. V dané chvíli ze sebe bez přemýšlení vychrlila, co jí přišlo na jazyk. Navíc Harlan rozhodně není starý. Mohlo mu být tak pětašedesát, byli s jejím otcem ve stejném věku.

Jenže otec už zemřel. Najednou Harlana pochopila. Slyší volání ze druhého břehu. Někdy tu ozvěnu také zaslechla, když se ticho, které ji obklopovalo, zaplnilo vzpomínkami. Možná je to přirozený způsob, jak život přechází ve smrt, nebo život v jiný život. Harlan si uvědomuje, že už je v poslední čtvrtině a chce strávit co nejvíc času s těmi, kteří jsou pro něj nejdůležitější.

„Jsem dost starý,“ povzdechl si a znovu se zadíval na hory. „Musím odejít teď, dokud je ještě čas.“

Měl pravdu. Sama se chystala udělat v podstatě totéž, jen z jiného důvodu. Jí už čas vypršel.

„Já to chápu,“ řekla jemně.

Zničehonic ji k sobě přitiskl, nakrátko ji sevřel v drtivém objetí, pak ji pustil dřív, než se stihla nadechnout. „Bude se mi po tobě stýskat, Angie, ale rozhodně s tebou nepřeruším styky, to ti slibuju.“

„Já tobě taky,“ přisvědčila nejistě. Ta procítěná chvíle jí otřásla, přesto nasadila úsměv jako obvykle a vyšla na verandu. Někteří lidé vždycky vědí, co mají říct, ona k nim ale nepatřila. Nezbývalo než se snažit a doufat, že věci moc nepokazí.

Jakmile se za ní zavřely dveře, úsměv povadl. Nechtěla odsud odejít. Vyrůstala tady, měla ráda zdejší obyvatele, i když noční život tu neexistoval, pokud člověk nešel počítat žáby. No a co? Líbilo se jí v Billingsu a líbí se jí i tady. Po čase se z každého místa, kam se člověk přestěhuje, stane domov. Zůstane sama sebou, ať bude bydlet kdekoli. Setřásla smutek. Měla by se rychle vzchopit a přestat se litovat. Kňouraly nesnáší.

Svižně sešla po schodech a pustila se k popraskanému parkovišti a svému sedm let starému tmavě modrému fordu pick-up. S hlavou vztyčenou, byť to dalo práci. Tohle není definitivní porážka, ještě ne, prostě nevyhrála jednu bitvu. Chuť prohry byla hořká jako žluč. A nejhorší ze všeho bylo, že Dare Callahan zřejmě ani neví – a i kdyby věděl, bylo by mu to fuk –, že bojuje o přežití. Už potřetí se potápí ke dnu. Je to on, kdo jí šlápl na hlavu a podržel ji pod vodou.

Upřímně ho nenáviděla. I když nenávist nebyl přesný výraz, rozhodně ho ale neměla ráda. Přede dvěma lety se ji opovážil pozvat na rande. Tehdy málem svolila, dokonce z něj byla celá nervózní! Ale jen do té doby, než si uvědomila, co dělá. Mezitím ho stačila poznat. Nelíbilo se jí na něm vůbec nic, jak vypadá, v jakém jezdí autě, ani jak se jmenuje. Dare. Co je to vůbec za jméno? Jako nějaký Daredevil, ochránce bezbranných klientů z města.

Kdyby měla být spravedlivá – na což neměla náladu –, musela by uznat, že za jméno nejspíš mohou jeho rodiče. Ale to není polehčující okolnost. Kdyby chtěl, snadno by se mohl přejmenovat na obyčejného Jima nebo Charlieho. Ovšem na webových stránkách se „Dare Callahan – horský průvodce“ vyjímá podstatně lépe než nějaký obyčejný Charlie Callahan, to je jasné. Lidé mají nejspíš pocit, že si najímají samotného Indianu Jonese.

Srovnala vlastní webovou prezentaci s tou jeho a její „Powellová – průvodcovské služby“ znělo tak uboze, že by si tuhle službu nevybrala ani ona sama. Jenže si s tím neuměla poradit. Jednoduše neměla na to, aby si zaplatila někoho, kdo by její webové stránky vylepšil. Ve volném čase se pokoušela získat informace, jak by to zvládla sama, ale těžko mohla dosáhnout stejného výsledku jako profesionál. Stránky měla založené tak, aby se daly aktualizovat, ale ji nic nového stejně nenapadalo. Prostě žádný nápad, který by měl lepší zvuk než Dare Callahan, horský průvodce. Měla by si změnit jméno?

Zarazila se. Možná by to za pokus stálo. Přinejmenším by získala trochu času. Za poslední dva roky její příjmy výrazně klesly. Částečně byla na vině všeobecná ekonomická situace, ale určitě tomu nepomáhala ani skutečnost, že je žena. Přestože byly mezi známými lovci, kteří každoročně přijížděli do Montany, i ženy, nemluvě o zástupkyních něžného pohlaví v řadách fotografů přírodních krás, většina lidí si očividně myslela, že jako průvodce je muž schopnější.

Pokud by se něco zvrtlo, chlapi jsou silnější a odolnější a jiné podobné nesmysly. Ráda by se tomu vysmála, ale i když svou práci dělala dobře, něco na tom bylo. Měřila sto šedesát osm centimetrů, což je o málo víc, než je u žen obvyklé, a přestože byla fyzicky zdatná, kvůli štíhlé postavě působila spíš opačně. A určitě by se nemohla silou měřit s většinou místních chlapů, zvlášť s takovým svalovcem jako je ten pitomec Dare Callahan. Kdyby si změnila webové stránky a dejme tomu použila místo jména iniciály, tak by zákazníci hned nepoznali, že je žena… Možná by přišla o pravidelné klienty, ale ty už v podstatě stejně neměla, a každý nový by znamenal jedině plus.

Asi by se měla zaměřit spíš na fotografické výpravy, táboření v přírodě a podobně, protože účastníci loveckých výprav dávají většinou přednost mužům. Jako by se člověk stával dobrým průvodcem díky pohlaví. Sama byla s tím svým navýsost spokojená. Jednak ji nezaslepoval testosteron čili neměla problémy s egem a konkurencí, navíc by ji rozhodně nedokázal zneškodnit obyčejný kopanec do podbřišku.

Takže výhody: celoživotní zkušenosti, žádná varlata. Dokázala si to představit jako svítící červený nápis na svých stránkách. Na chvíli se bavila tou představou, pak se v myšlenkách vrátila k zaměření na fotografické a rodinné výpravy.

Jenže to měla udělat na jaře, aby přilákala klientelu v období vrcholící lovecké sezony. Teď se blížila zima, která bude pro letošní rok znamenat konec výprav. Nedá se nic dělat, je třeba připustit si, že uvízla ve slepé uličce. Užíralo ji, že nedokáže svou situaci zvrátit – přinejmenším ne tady a teď. Měla jen jedinou šanci – přestěhovat se jinam, kde jí nebude konkurovat ten pitomý frajírek. Nenáviděla selhání, v čemkoli, kdekoli a za jakýchkoli okolností. Nezklamala jen sebe, ale i otce a jeho víru v ni. Proč by jí jinak nechával dům a firmu, kdyby si nemyslel, že dokáže zvládnout obojí?

„Protože nikdo jiný nebyl,“ zabručela pro sebe a přese všechno se zasmála. Ne že by ji otec neměl rád, to ne. Láska ale nehrála roli v tom, jestli jí všechno nechá. Byla jedináček, to rozhodlo. Snad kdyby měl potíže se srdcem už dřív, než se doslova skácel mrtvý k zemi, prodal by firmu a našel si práci, která není fyzicky tak náročná. Na druhé straně byla ráda, že když už musel zemřít, aspoň do poslední chvíle dělal, co měl tak rád. Řídil range rover, chodil do terénu a neseděl zavřený v nějakém obchodě nebo kanceláři.

V té době žila a pracovala v Billingsu. Měla naprosto běžné zaměstnání, jako hospodářka si v nemocnici vydělala na nájem a vlastně tu práci měla celkem ráda. Potíž byla v tom, že v sobě nechovala zvláštní ambice v žádném směru. Stačilo jí uživit se. Takže když otec zemřel, připadalo jí logické vrátit se domů a převzít po něm průvodcovskou službu. Dřív mu často pomáhala, nebyla v téhle branži nováček a věděla jak zorganizovat výpravu. Uměla slušně stopovat i střílet. V té době neviděla důvod proč toho nevyužít. Stejně byla připravená na změnu, tak co?

A pak se stalo něco, s čím nepočítala. Zamilovala se. Ráda byla venku v horách, ráda držela osud ve vlastních rukou. Nic se nevyrovnalo tomu pocitu, když časně zrána vylezla ze stanu, sama, obklopená krásou a samotou. Jak mohla prožít tolik let, aniž by tušila, že přesně tohle chce dělat? Možná musela na čas odejít, aby si uvědomila, že je pro tenhle život stvořená. Ve městě se jí celkem líbilo. Bavila ji ta rozmanitost, lidé, našla si přátele. Dokonce chodila na kurzy vaření a pomýšlela na to, že by se bokem mohla věnovat cateringu. Jenže práci průvodce si zamilovala a život v horách jí najednou připadal tisíckrát lepší, než když tu vyrůstala.

Litovala, že některé věci neudělala jinak, například měla prodat koně a nechat si terénní vozy, ne naopak. Pohled ze sedla je báječný, jenže tempo podstatně pomalejší. Nečekala propad ekonomiky. Lidé najednou přestali utrácet za všechno, co nebylo nezbytné. Nevěděla, že se Dare Callahan vrátí domů a odláká jí většinu klientů. To nemohl zůstat u armády, kam patří, daleko od jejího malého ráje v Montaně?

Kdyby tak…

Ne. Žádné kdyby. Je jí dvaatřicet, proto by se neměla nechat vyvést z míry tím, že je z něj dodneška celá zadýchaná. Obvykle svým pocitům a hormonálním výkyvům nepodléhala. Jednou to stačilo. Udělala ze sebe takového hlupáka, že kdykoli na svou katastrofální svatbu jen pomyslela, studem se jí dělalo zle. Touha odejít z Billingsu, dějiště toho debaklu, v ní jen posílila odhodlání převzít po otcově smrti jeho živnost.

Kdyby v té době byla šťastně vdaná, tak by otcovu firmu prodala a zůstala by ve městě, protože si tam už našla místo. Jenže když se její osobní život ocitl v troskách, stáhla se do sebe natolik, že kvůli tomu přišla o většinu přátel. Když se znovu dala dohromady, některé vztahy oprášila – žena vždycky potřebuje pochopení jiné ženy –, ale pak se zamilovala do nového života v horách a zpátky do kanceláře by ji už nedostali ani párem volů.

Usoudila, že pojede domů a rozešle pár e-mailů. Otevřela dveře vozu, ale právě když chtěla nastoupit, vzpomněla si, že ještě potřebuje hřebíky a sponkovací pistoli, protože ji čeká oprava plotu. Když už stojí skoro u železářství, může je rovnou koupit a ušetřit si jednu cestu. Navíc se aspoň dozví žhavé novinky. Evelyn Frenchová, upovídaná polovička manželské dvojice provozující železářství, měla přehled. Patrick, syn Frenchových, byl jako jediný ze sousedství stejně starý jako Angie. Ve školních letech se jejich otcové střídali a vozili je do školy do šedesát kilometrů vzdáleného města. Z Patricka se stal policista, oženil se ve Spokane a pořídil si dva špunty. Evelyn byla ze čtyřletého a dvouletého vnoučka nadšená a pokaždé Angie vyprávěla, co zase řekli nebo udělali nového. Jejich lumpárny sledovala se spokojeným zadostiučiněním, protože Patrick si je podle ní vrchovatě zaslouží. Když si vybavila, co všechno jako kluk prováděl, musela souhlasit.

Zavřela dveře auta a vydala se přes parkoviště. Dívala se pod nohy, aby nešlápla do výmolu, a když zvedla hlavu, spatřila jeho, samotného ďábla Darea Callahana. Blížil se k ní z druhé strany, kde stál jeho velký černý truck jako nějaké lesklé kovové monstrum.

Angie se rozbušilo srdce, v žaludku jako by měla kámen. Byla to automatická reakce. Nezůstala stát, aby se rozmyslela, nezvážila, jak to bude vypadat. Jednoduše se otočila na patě a zamířila zpátky ke svému vozu. Tiše přitom klela. Koupí hřebíky a sponkovačku, až se vrátí z výpravy. Stejně nebude mít do té doby na opravu čas. Útěk byl zbabělý, ale nedokázala by mu pokývnout a chovat se zdvořile. Nedokázala předstírat, že se její svět neocitl vzhůru nohama právě kvůli němu. Byla to ironie, že na něj musí narazit těsně poté, co podepsala smlouvu na prodej svého domu, k čemuž ji vlastně donutil on. Zkrátka jako naschvál.

„Hej!“

Přes parkoviště k ní dolehl jeho hluboký rozčilený hlas. Neotočila se. Nečekala, že by mluvil na ni. Přece jen se mu celé dva roky vyhýbala, jak to šlo, a když už nebylo zbytí a museli se potkat, sotva pozdravila. Nakonec se ohlédla čistě ze zvědavosti, s kým to mluví, když si nikoho jiného nevšimla.

Jenže nikdo další tu nebyl. Patřilo to jí.

Druhá kapitola

Pod nohama mu křupal jemný štěrk, jímž bylo parkoviště posypané. Blížil se k ní, černý klobouk naražený do čela, takže mu zakrýval většinu tváře. Černý klobouk pro padoucha jako dělaný, protože minimálně v jejím životě roli padoucha sehrál – dočista ji převálcoval. Chtěla otevřít auto, pak se však přinutila zůstat stát. Nebojí se ho. Možná se ve společnosti mužů cítí nesvá, ale to jenom proto, že nedůvěřuje svému mizernému úsudku. A jestli se znovu zachová zbaběle, mohla by ztratit veškerou sebeúctu.

Nejspíš se právě dostala na hranici svých možností. Ze všeho nejraději by skočila do auta a odjela, zvlášť kdyby ho při té příležitosti mohla přejet. Dobrá, tak ať ze sebe vysype, co má na srdci. Možná prohrála jednu bitvu – anebo i celou tuhle zatracenou válku –, ale tentokrát se mu postaví. A pak už s ním víckrát nepromluví. Ani ze zdvořilosti. Narovnala se a zvedla bradu. Poodstoupila od auta. Uvnitř se klepala, jako by byla z rosolu, navenek se však tvářila bojovně.

Zastavil se, teprve až se ocitl tak blízko, že se krempy jejich klobouků málem dotýkaly. Rychle se nadechla. Vzápětí však zalitovala, protože i ten vzduch byl prosycený jeho blízkostí, vůní kůže, džínoviny a kávy. Vycítila bezprostřední ohrožení. Instinkty se v ní bouřily, velely jí couvnout, dostat se od něj dál, nedovolit mu, aby narušoval její osobní prostor. V poslední době zařadila zpátečku už tolikrát, že to její hrdost tentokrát odmítla dovolit.

Zaťala zuby a nepohnula se. „Co chceš?“ zeptala se stroze, a i když byla roztřesená, na hlase to naštěstí nebylo znát.

„Chci vědět, co to s tebou sakra je,“ zahřměl hlasem tak hrubým, že by mohl téměř poškrábat. Než se dokázala ovládnout, upřela oči na světlou jizvu, která mu vedla přes hrdlo. Připomíná jeho hlas zvuk tříštícího se skla, protože mu odchází, nebo je jenom naštvaný? Udělalo by jí radost, kdyby ho něčím tak rozčílila, že by ho na chvíli ztratil. Pak by už zbývalo jen zjistit, na co přesně se chytil, a bez váhání by to zopakovala.

„Nic se mnou není,“ ucedila. Zabloudila pohledem k dalším jizvám: k jamce vysoko na pravé tváři, další vedle rtů, která by mohla vypadat jako dolíček, kdyby člověk nevěděl, že je po šrapnelu, a nepřehlédla ani úzké čárky na nose. Žádná nepůsobila rušivě, zřejmě mu nedělaly starosti. Neměly by ani jí, a přesto ji při pohledu na ně zabolelo u srdce. Podezřele to připomínalo lítost.

Raději přesměrovala myšlenky jinam. Nebude s ním soucítit, nemůže si dovolit chovat k němu nějaké sympatie. No tak to v Iráku schytal šrapnelem. Je naživu a zdravý. Není třeba se kvůli tomu hned rozněžňovat.

Přála si, aby mu páchlo z úst, místo aby jeho dech voněl kávou, aby na něm bylo něco fyzicky odpudivého. Cokoli. Nenáviděla se za to, že si ve slabých chvilkách představuje, co by se asi stalo, kdyby s ním tehdy, když se vrátil domů, na to rande šla. Tedy pokud by z toho vůbec něco bylo. Zároveň s tím se vyrojily pochybnosti. Třeba ji napadlo, že si možná průvodcovskou firmu založil, aby se jí pomstil za to, že ho odmítla. V takovém případě by šlo o kapitálního pitomce a s někým takovým chodit by nemělo smysl. Ze všeho nejvíc ji užíralo, že to neví a nemá jak zjistit. Neustále si v duchu promítala různé scénáře. Jistá si byla jen tím, že na chlapy nemá štěstí, a Dare Callahan jí zničil živnost.

Stál tak blízko ní, že se s autem za zády cítila jako v pasti. Měla toho po krk. Tohle nebude tolerovat už ani minutu. Popošla stranou, dál od vozu. Ta zatracená hrdost jí nedovolovala ucouvnout.

Také Dare změnil postoj. Otočil se k ní, takže teď stáli tváří v tvář.

„Tak proč se pokaždé, když se potkáme, chováš, jako bych ti šlápl na kuří oko?“ odsekl. „Třeba teď. Jen mě uvidíš, otočíš se na patě a utečeš. Už mě to nebaví. Jestli proti mně něco máš, tak mi to řekni do očí.“

„Já neutekla,“ opáčila okamžitě. Instinktivně udělala další krok stranou. „Třeba jsem si prostě vzpomněla, že někam musím.“ Ani se nesnažila, aby to znělo přesvědčivě. Nejspíš ji rozum úplně zradil, protože to spíš vypadalo, jako by ho provokovala. Nechtěla mávat červeným praporem před býkem a vyhrotit všechno do velké hádky, chtěla jen nasednout do auta a odjet. Místo toho tam stála a ze rtů se jí řinula slova, kterých vzápětí litovala. „Třeba jenom nemám zájem tě vidět nebo s tebou mluvit.“

Znovu se přiblížil, jako by je pohltil tanec rozzuřených soupeřů, kteří chodí dokola a u toho druhého hledají sebemenší slabinu. Matně si uvědomovala, že musejí vypadat jako dva blázni, kteří uprostřed parkoviště tančí nepřátelské tango. Upřímně doufala, že je nikdo nevidí. Nechtěla v místě, kde se všichni znají, vyvolávat otázky typu, co je mezi ní a Callahanem. A modlila se, aby se Harlan nepodíval z okna, protože by nepochybně okamžitě vyběhl ven přesvědčit se, jestli je všechno v pořádku.

„Zůstaň stát,“ zavelel ochraptěle. Kvůli poškozeným hlasivkám by pravděpodobně i ukolébavka z jeho úst zněla úplně stejně.

„Proč bych měla? To ty se lepíš na mě, ne já na tebe. Jestli chceš, abych zůstala stát, tak couvni.“ Píchla ho rozčileně do prsou, jako kdyby se snažila odstrčit skálu – živou, dýchající, ale pořád skálu. Nebyla si jistá, jestli je možné domluvit skále, přesto zopakovala: „Couvni!“

Pod krempou klobouku rozčileně mhouřil modré oči. Pak naklonil hlavu ke straně, vystrčil bradu a udělal totéž. Zapíchl jí prst do hrudi. „Tak mě přinuť.“

V tu chvíli viděla rudě. Mám ho přinutit? Udělala by to k smrti ráda! Rozčilení ji málem zadusilo. Nedokázala by jím hnout ani o píď, a oba to dobře věděli. O to větší měla chuť mu jednu vrazit, ale nebyla hloupá. Ještě by ji mohl nechat zatknout za napadení, i když z trestního oznámení ho zrovna nepodezírala. Ne, vypořádal by se s tím po svém, a i když netušila jak přesně, byla si naprosto jistá, že by se jí to nelíbilo. Dare Callahan je obyčejný tvrdohlavý osel, a když se rozhodl prosadit svou, na všechno ostatní kašlal.

Mohla za to jeho otřesná zatvrzelost. Jako kluk byl celkem sympatický, ale od té doby, co se vrátil z armády, byl přinejlepším nevrlý a většinou přímo protivný. Možná k tomu měl nějaký důvod, možná byl takový v hloubi duše vždycky, stejně na tom nezáleželo. Zkrátka teď je takový, jaký je.

Nakrátko zvažovala své možnosti a všechno se v ní pralo, pak náhle s tichým povzdechem kapitulovala. Může se pokoušet udržet si hrdost a předstírat, že odchází, protože to měla v úmyslu, ale nač se přetvařovat? Zvítězil. Tak ať si to užije.

Se zaťatými zuby v duchu formulovala odpověď. Párkrát se nadechla, zatvrdila se a konečně řekla: „Nic ti do toho sice není, ale právě jsem s Harlanem podepsala smlouvu o prodeji nemovitosti. Je mi líto, že se tě dotklo, že to s tebou právě teď nemám chuť řešit, ale já o tom teď s tebou mluvit nebudu. Rozumíš?“

Přestal se mračit a ohlédl se na Harlanovu kancelář. „Končíš?“

A už je to tu zase. Angie zaťala zuby. To nemohl použít jiný výraz? V duchu počítala do pěti. „Nemám na vybranou. S mou firmou to jde z kopce od té doby, co ses vrátil a začal mi konkurovat. Takže buď to tu prodám a odejdu jinam, nebo zkrachuju.“ Byla celkem spokojená. Nic nezastírala, ale ani ho neobvinila, že jí uškodil záměrně. To bylo pravděpodobně absurdní, přesto byl příčinou všeho jejího nezdaru on. V každém případě zůstával výsledek stejný.

Znovu se zachmuřil. „A viníš z toho mě.“

„Nevím o tom, že by tu začal dělat průvodce ještě někdo další.“

Upíral na ni přimhouřené oči, rty měl semknuté. „Jen pro tvou informaci, žádné klienty jsem ti nepřebral. Jestli někdo z nich přešel ke mně, tak to bylo z jejich iniciativy, ne z mojí. A rozhodně se nebudu omlouvat za to, že mi dávají přednost.“

„Nemyslím, že bych po tobě někdy požadovala omluvu. Dokonce mám dojem, že jsem po tobě nechtěla vůbec nic.“ Ani co by se za nehet vešlo. „Ptal ses, co mě žere, tak jsem ti to řekla. Teď si jdi po svém a dej mi pokoj.“ Vystoupila mimo nepřátelský kruh a znovu se pokusila otevřít dveře vozu.

Popadl ji za ruku. „Počkej.“ Angie strnula a srdce se jí rozbušilo jako splašenému koni. Jeho opálená silná mozolnatá dlaň jí svírala zápěstí. Měl dlouhé prsty a na hřbetě ruky pěticentimetrovou bílou jizvu. Z toho doteku sálal žár, který se jí přes oblečení propaloval do kůže. „Kolik za svou firmu chceš?“

Na chvíli nemohla uvěřit, že se na to skutečně zeptal. Pak zbledla vzteky a vytrhla se mu. „Já neprodávám firmu, prodávám svůj dům a chci odsud vypadnout. Někam daleko od tebe!“

Otevřela dveře auta, hodila dovnitř tašku a nasedla. Měla sto chutí svůj vztek nějak ventilovat, praštit ho nebo kopnout, místo toho jen zabouchla dveře a vrazila klíč do zapalování. Vzápětí se motor se zarachocením probral k životu. Sešlápla pedál plynu k podlaze a vycouvala z parkoviště. Litovala jen, že je povrch asfaltový, a ne štěrkový, protože by považovala za satisfakci, kdyby od kol odlétla pořádná sprška kamínků a pokropila ho.

Vzápětí si vybavila jizvy na jeho tváři a ruce a najednou se v ní všechno vzpříčilo proti představě, jak ho zasáhne salvou štěrku. Příliš to připomínalo šrapnely a nemohla by… Prostě by nemohla. Tahle část života zkrátka skončila, je čas jít dál. Budoucnost musí být lepší. V něčem se přepočítala, v něčem špatně rozhodla, ale poučila se. Bude to lepší. Zkrátka bude.

Dare Callahan stál na prázdném parkovišti a díval se za modrým fordem, v němž se Angie Powellová hnala po silnici, jako by prchala před samotným Satanem. „Krucinál!“ zaklel se zaťatými pěstmi. Právě teď měl sto chutí na pořádnou rvačku někde v hospodě, jenže nejbližší se nacházela šedesát kilometrů odtud a touhle dobou by tam stejně těžko našel někoho, s kým by se mohl porvat. Doma měl ve stodole boxovací pytel, ale potřeboval se někde vybít hned, ne až za hodinu. Takže smůla, leda by si polámal kosti bušením do zdi holýma rukama.

Takhle na něj působila pokaždé. Deset vteřin v její blízkosti a byl připravený k boji. Proč je tak zarputilá, nepřátelská a umanutá? Doháněla ho k zuřivosti, připadal si vedle ní jako hlupák. Jen ať si jde. Bude dobře, až zmizí.

Jenomže i když se na něj obvykle dívala jako na teplý kravinec, do kterého právě šlápla, probouzela v něm neodolatelnou chuť jí to pořádně udělat. Od prvního dne, kdy ji viděl. Dokonce ji pozval na rande – dvakrát – a pokaždé mu dala naprosto jasně najevo, že nemá sebemenší zájem. Jenže vysvětlujte to hormonům. Dokázal vidět jen ten její pěkný kulatý zadek a tmavé dlouhé vlasy a jeho zatracené mužství se okamžitě aktivovalo a hlásilo se do akce.

Až odsud Angie odejde, výrazně mu tím zjednoduší život. Vždyť to ani není kdovíjaká krasavice. Tmavé vlasy, tmavé oči, ostře řezané rysy, které poukazovaly na indiánské předky, ale nic zvláštního. Hezká ano, jenže to bylo všechno. Až na ten zadek. Ten byl prostě neodolatelný a uhrančivý.

Třeba teď konečně přestane mít vlhké sny o tom, že ji jednou dostane. A možná si konečně najde nějakou jinou, která bude na rozdíl od Angie stát o jeho společnost. Rozhodně kvůli ní nebrečel do piva, v životě už párkrát košem dostal a občas to zabolelo, ale nikdy se kvůli tomu nelitoval. Přesto mu její přítomnost z neznámého důvodu bránila hledat nějakou jinou. Po druhém odmítnutí ji už na rande pozvat nezkoušel, znal ale svou soupeřivou povahu dost na to, aby si uvědomoval, že část jeho já – například penis – zůstává zaměřená na ni a odmítá se vzdát.

Až odsud Angie zmizí, bude to pro něj přínosné i z pracovního hlediska, jeho klientela se tím ještě víc rozroste. Možná bude dokonce muset začít zájemce odmítat…

Vtom ho něco napadlo, připomínalo to blesk z čistého nebe. Naprosto geniální řešení, a přece tak nestandardní, že se tu myšlenku automaticky pokusil zapudit. Nepřistoupila by na to ani za nic… Nebo ano? Ne. Možná.

Možná?

Zatraceně! Mohlo by to vyjít.

Ohlédl se k oknům Harlanovy realitní kanceláře, pak na silnici, kde z modrého fordu zbývala jen malá tečka v dálce.

„Sakra, proč to nezkusit?“ zabručel sám pro sebe. Přešel parkoviště a vyběhl po schodech nahoru. Harlan ho musel slyšet, protože schody pod jeho kroky hlasitě duněly. Když vešel, Harlan upíral s tázavým výrazem oči na dveře.

„Dare,“ konstatoval trochu překvapeně. „Myslel jsem, že se vrací Angie. Nedáš si se mnou kafe?“

„Díky,“ odpověděl. Kafe ze zásady neodmítal. Člověk nikdy neví, kdy se dostane k dalšímu. Došel ke kávovaru a nalil jeden hrnek sobě, druhý Harlanovi. „Mléko, cukr?“

„Černou a sladkou.“

„Kolik lžiček?“

„Dvě.“

Nasypal do hrnku dvě lžičky, zamíchal a podal šálek Harlanovi. Posadil se do jednoho ze čtyř křesel pro klienty, jimiž byla kancelář vybavena. „Angie mi říkala, že prodává dům,“ nadhodil nakonec, protože usoudil, že kávový rituál zastal úlohu společenských formalit. „Kolik za něj chce?“

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

První kapitola

Druhá kapitola