Copyright © Jan A. Novák, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jan A. Novák, 2014

Redakční úprava Miroslav Kozák

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek, 2014

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-821-0 (ePub)

ISBN 978-80-7466-822-7 (mobi)

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Obsah

1 Páter Koniáš versus hrabě Špork

• František Antonín hrabě Špork • Antonín Koniáš

Hrabě z chalupy

Tajný řád

Královská lázeň

Tovaryšstvo Ježíšovo

Razie

2 Krotitelé blesků

• Prokop Diviš

Zapomenuté vědomosti

Neoblíbený farář

Povětrnostní stroj

3 Zapomenutí vzduchoplavci

• Vít Fučík • Tadeáš Haenke • Kašpar Maria hrabě Šternberk • Jan Antonín hrabě Harbuval a Chamaré

Letec před hrdelním soudem

Otec Národního muzea

Deník paní hraběnky

4 Muž, který zboural Betlémskou kapli

• Franz Anton Herget • Maxmilián Herget

Profesorem v šestadvaceti

Herget ničitel

Soud času

5 Šlechtic s krví dobrodruha

• Hugo František starohrabě Salm-Reifferscheidt • Karl von Reichenbach • Hugo Karel kníže Salm-Reifferscheidt-Raitz

Průmyslovým špionem i horníkem v dolech

Tajemné světlo Karla von Reichenbacha

Sám proti podzemí

Epilog

6 Tajemství becherovky

• David Becher • Josef Vitus Becher • Johann Becher • Gustav Becher

Cizincův dar

Od znárodnění k privatizaci

7 Minerálka a báječní muži v oblacích

• Heinrich Kaspar Mattoni • Paul Haenlein • František Vaněk

Ve znamení orla

Na křídlech ze svítiplynu

Magistrátní úředník s hlavou v oblacích

Aerodromon

„Sklenku koňaku, prosím“

Poklad Mattoniů

8 Zázračný vodní doktor

• Vincenz Priessnitz

Živá voda

Samá voda

Boj se závistí

9 V temných zákoutích duše

• Jan Evangelista Purkyně • Johann Nepomuk Czermak • Svetozar Nevole • Stanislav Grof

Cesta ke slávě

V říši přízraků

Šklebící se portrét

Oběť genetické kletby

Čtyřrozměrné vidění

Mezi mystikou a vědou

Holotropní dýchání

10 … a noha parou cválá

• Josef Božek • František Josef Gerstner • František Antonín Gerstner • Tadeáš Lanna • Adalbert (Vojtěch) Lanna • František Dittrich • Josef Ressel

Z mlýna k parnímu automobilu

Rozzuřený vynálezce

Koně versus pára

Pán řek

Od vorů k parníkům

Spor o lodní šroub

11 Lovci v pravěkých mořích

• Joachim Barrande • August Corda • Jan Krejčí • Otomar Novák

Pohádka o prvním trilobitovi

Ztracen v Trojúhelníku smrti

Kdo byl otcem Jana Nerudy?

Spor o kolonie

Předčasná smrt Barrandova žáka

Novákův trilobit

12 Neklidná krev

• Josef Václav Frič • Antonín Frič • František Kavalír • Josef Kavalír (Kavalier) • Vladimír Kavalier • Eduard Kavalier • Antonín Frič • Josef Jan Frič • Alberto Vojtěch Frič

Notorický revolucionář

Sága sklářů ze Sázavy

Z Vinohrad až ke hvězdám

Po stopách dinosaurů

Akce Bororo

13 Kde se dobře jí a pije…

• Jacob Christoph Rad • Bedřich Frey • Bedřich Frey ml. • Hugo Jelínek • Jan Palacký • Rudolf Jelínek • Kaspar Melhior Fiedor • Arnošt Dadák • Emanuel Maceška

Evropě to osladíme

Cukr a telefon

Pivní věrozvěst přišel z Bavorska

Ve znamení slivovice

Továrna na sladkosti

Káva nejen pro prezidenta

Rytíř velkouzenářem

14 Z hlubin věků

• Ján Kollár • Václav Krolmus • Ladislav Píč • Karel Jaroslav Maška • Jindřich Wankel • Karel Absolon • Jaroslav Petrbok • Lothar Zotz

Toulavý páter s motyčkou

Černoboh a hrob praotce Čecha

Vražedná kletba Rukopisů

Horor v podzemí

Advokát lovců mamutů

Posedlost podzemím

Petrbok versus Zotz

15 S Davidovou hvězdou

• Jindřich Waldes • Emil Kolben

Česká diaspora

Příběh dívky s patentkou

Záhadná smrt v Havaně

Český Tesla

16 Rychlá kola

Václav Laurin • Václav Klement • Leopold Sviták • Hans Ledwinka • Ferdinand Porsche • Josef Sodomka

Předehra: Slavia jako Germania

Opojení benzínem

Legenda jménem Präsident

Kuře v každém hrnci

Liberecký otec volkswagenu

Karoserie pro celebrity

17 Moravský Edison

• Erich Roučka

Od ampérmetru k léku proti rakovině

18 Přízraky totalit

• Friedrich Wannieck • Guido von List • Tomáš Baťa • Jan Antonín Baťa • Jan Sigmund ml. • Miroslav Sigmund • Jaroslav Jan Pála

Víc než jen továrník

Uctívač hákového kříže

Temná strana baťovské legendy

Podivné dědictví

Nebezpečný život s čerpadly

Případ Lidice

19 Od pluhů ke kontaktním čočkám

• František Wichterle • Otto Wichterle

Lahůdky automobilových sběratelů

Vynálezcem v Kocourkově

Úvod

Obraz novější české historie, který si žáci odnesli z hodin dějepisu, je decentně řečeno poněkud asymetrický. Je na něm několik literátů a obrozeneckých politiků, kteří nekompromisně bojovali proti habsburské monarchii, a tak trpěli a trpěli, až zemřeli v bídě. A to je asi tak skoro všechno. První republika to celé shrnula sloganem „tři sta let jsme úpěli“, komunisté pak úpění ještě o pár desetiletí prodloužili.

Ale to vůbec není pravda. Ponechme stranou konstatování, že úpění vypadá úplně jinak (ti Poláci, kteří se ve stejné době ocitli pod vládou Ruska a Pruska, by mohli vyprávět). Všimněme si něčeho jiného. Těch několik málo radikálních národovců, které tu dokáže vyjmenovat skoro každý, je jen nepatrný výsek mnohem většího a pestřejšího obrazu. Ve skutečnosti hlavní tok dějin plynul jinudy: šlo především o snahu pozvednout v Čechách, na Moravě a ve Slezsku hospodářství, technický vývoj, vědu a společenský život na úroveň vyspělé západní Evropy. Tohoto úsilí se zúčastnili společně Češi, Němci, Židé i příslušníci nebo potomci dalších národů. Byli to především podnikatelé a vynálezci (což se v té době často prolínalo), také vědci, pedagogové a další vzdělanci, ale často i nadšení samoukové a amatéři (což tehdy ještě nikdo nepovažoval za diskvalifikaci jako dnes). Právě díky nim se oblast, kde se dnes rozkládá Česká republika, stala průmyslovým srdcem Rakousko-Uherska a dosáhla mimořádně vysoké úrovně, z níž do značné míry žijeme ještě dnes.

Bizarní je, že většina z těchto osobností je u širší veřejnosti zapomenutá nebo je jejich obraz pokřivený, zatímco další se dočkaly uznání jen v zahraničí. Některé z nejrůznějších důvodů (mezi nimiž nechyběly ani závist a malost) ignorovala nebo potlačovala už „vlastenecká“ společnost v jejich době. Jiným naopak byly později přičítány zásluhy, které jim nenáležely. A i o těch známějších koluje řada mýtů a nepravd, zatímco mnoho zajímavého, nebo dokonce významného z jejich života se pomíjí.

Tato kniha je tedy především o tvořivých lidech, kteří byli skuteční budovatelé v tom nejlepším slova smyslu. O lidech, kteří většinou nepodléhali národnostním, rasistickým a ideologickým předsudkům, přestože žili v době, kdy to nebylo právě jednoduché. O lidech, jejichž památka byla pošpiněna nebo odstraněna, aby mohly být postaveny pomníky jiným – často těm, kterým naopak vděčíme za to, že se české země na špici Evropy neudržely.

Ve složité době sílícího šovinismu (českého i německého) během 19. století a na něj navazujících totalit ovšem nebylo lehké nepodlehnout vábení politických Sirén, a tak se i mnozí průmyslníci, vědci a vynálezci k některému z těchto proudů přiklonili. U těch, kteří si vybrali z pozdějšího pohledu špatně, následovala snaha je z historie vymazat, nebo alespoň očernit jejich dílo. Ale i oni k této zemi patří a zanechali zde své stopy. Důkazem jsou mimo jiné také spory o jejich odkaz, které se v poslední době opět rozhořely. I o nich je tedy tato kniha.

Publikace obsahuje životní příběhy přibližně osmi desítek významných postav světa podnikání, techniky a vědy – především málo známé, zcela neznámé a kontroverzní aspekty jejich osudů. Mnoho dalších se pak naším vyprávěním alespoň letmo mihne. Ani tak nemůže kniha zdaleka postihnout celý obraz – musela by mít několikanásobně větší rozsah, aby se sem vešly stovky nebo možná tisíce dalších výjimečných mužů a žen, kterým vděčíme za to, čím dneska jsme. Měli bychom je vysvobozovat z propasti mimovolného zapomnění nebo zlovolného mlčení a mlžení, vracet se k nim a snažit se je pochopit v celé jejich šíři. Neměli by být zapomenuti nejen kvůli pietní vzpomínce nebo povinné úctě, ale především proto, že jejich práce i osudy jsou stále poučné. A především zajímavé – většina z nich prožila mnohem dramatičtější životy, než jsou ty, které miliony lidí denně dychtivě sledují u televizních seriálů.

Je ale ještě jeden důvod, proč si je připomínat, možná ten nejdůležitější: národ, který nezná svou skutečnou historii, je odsouzen k jejímu opakování. A případné opakování toho, co se tu stalo za posledních sto let, by nemělo daleko k národní sebevraždě.

Při hledání podoby této knihy se také vynořila otázka, jak osobnosti řadit. Podle abecedy? Podle data narození nebo úmrtí? Podle oboru, kterým se zabývaly?

Ani jedno dost dobře nešlo. Abecední řazení nebo řazení podle životopisných dat by rozbilo plynulý tok vyprávění, dnešní úzká oborová specializace tehdy ještě neexistovala a mnozí z těch lidí měli velmi široký záběr. Ještě ke všemu se jejich osudy vzájemně prolínaly, protože ve zdejší relativně malé společnosti se nejen každý s každým znal, ale mnozí byli i příbuzní, další spolupracovali nebo si naopak šli po krku a někteří postupně stihli obojí.

Z toho nakonec vyplynul kompromis. Hlavní dějová linie knihy je chronologická, takže před čtenářem rozprostírá plastický obraz vývoje zdejší společnosti od počátků národního obrození až po nástup totalit – a v nevyhnutelných případech i ještě kousek dál. Současně ale seskupuje hrdiny tak, aby se nevytrhli z širších souvislostí, jak rodových, tak i oborových. Mozaika, která tak vznikla, je nejen pestrá, ale především umožňuje vyšší nadhled a komplexnější pochopení toho, o co u nás od 18. do první poloviny 20. století opravdu šlo. Jak už jsme naznačili, není a nemůže být úplná. Měla by ale být výzvou ke snaze se k té úplnosti pokud možno stále blížit. Protože zdejší skutečné elity – nejen ty čítankové – si to zaslouží. A my koneckonců také.

1 Páter Koniáš versus hrabě Špork

František Antonín hrabě Špork (1662–1738)

Antonín Koniáš (1691–1760)

Východočeský Kuks se proslavil především svým špitálem, který představuje ojedinělou galerii děl barokního sochaře Matyáše Bernarda Brauna pod širým nebem. Byl ale zřejmě něčím mnohem víc. Jeho majitel hrabě František Antonín Špork objekt pojal nejen jako lázně, ale také jako sídlo moudrosti, věd a magie. Včetně tajných učení, jimž jeho doba moc nepřála a které jsou dodnes opředené mnoha záhadami.

Právě kvůli tomu se Kuks 26. června 1729 dočkal skandálu, který se v šlechtických kruzích té doby nestával moc často. Na základě obvinění vznesených jezuity sem vtrhlo císařské vojsko a milého pana hraběte zatklo. Kromě jeho maličkosti pak odtud kyrysníci odvezli také 12 povozů knih a dalších tiskopisů. Historici dnes soudí, že se jednalo přibližně o 10 000 svazků většinou protestantské literatury.

Ale zdaleka nejen jí. Některé okolnosti provázející život hraběte Šporka naznačují, že se živě zajímal také o ezoteriku a alchymii. S knihami, které byly zčásti zničeny, a zčásti je další osud rozvál po celém světě, tak nejspíš zmizelo i nejedno tajemství skrytého vědění.

Špork sám byl obviněn z kacířství, rouhačství a „protivení se Božímu řádu“, což tehdy nepříjemně zavánělo hodně tvrdým trestem. Nakonec ale z celé lapálie vyvázl jen s domácím vězením zakončeným mastnou pokutou.

Hrabě z chalupy

František Antonín Špork (německy von Sporck) patřil k těm šlechticům, kteří se svým rodokmenem raději moc nepyšnili. Jeho otec Johann von Sporck se sice chlubil starodávným šlechtickým titulem, nicméně i s honosným jménem hospodařil jen jako prostý sedlák na malém dvorci ve Vestfálsku. Dokonce prý neuměl ani číst a psát, zato však vynikal fyzickou silou a odvahou. Právě proto zřejmě svou životní šanci na návrat zašlé slávy rodu ucítil ve víru třicetileté války. Začínal jako prostý vojín Katolické ligy, nevynechal ani bitvu na Bílé hoře a dotáhl to až na císařského generála. Nezaváhal ani po ukončení krvavého konfliktu – císař ho za prokázané služby povýšil do panského stavu a obdařil i hmotnými statky. Většinu majetku ale získal v rekatolizovaných Čechách, kde levně skupoval zabavená panství protestantů a exulantů. Závistivci o něm tvrdili, že se zmohl z pastevce sviní na boháče. Koneckonců nebyli tak daleko od pravdy.

Už Johann byl zřejmě samorost a v případě jeho nejstaršího syna Františka jablko zjevně nepadlo daleko od stromu. Narodil se 9. března 1662 na jednom z českých panství svého otce, pravděpodobně v Lysé nad Labem. Na pražské Karlo-Ferdinandově univerzitě vystudoval práva a v rozšiřování svých obzorů pak pokračoval na cestách po západní Evropě. Tady získal lásku k umění a zřejmě se při té příležitosti seznámil také s některými myšlenkovými směry, které pak ovlivňovaly jeho aktivity. Včetně těch, jimiž popuzoval své okolí a vzbuzoval podezření ze sklonů ke kacířství a magii.

Správy zděděného majetku se František Špork ujal roku 1684. Disponoval téměř neomezenými finančními zdroji, a tak si mohl dovolit velkorysost v tehdejších Čechách zcela ojedinělou. Zakládal nejen paláce a zámky, ale také kláštery, kostely, obrazárny a knihovny. Nejslavnějším z těchto počinů se stal právě Kuks – možná i proto, že se velkolepý objekt stal vnějším výrazem Františkova neortodoxního myšlení.

Komplex Kuksu začal hrabě Špork budovat roku 1694 a dokončil ho až v roce 1727. Navenek to měly být především lázně (a také špitál pro chudé), i když zdejší nijak významný pramen mohl k tak rozsáhlé výstavbě inspirovat pouze nenapravitelného optimistu. O lázeňství ale zřejmě ani tak moc nešlo, protože tu vznikly i stavby jiného zaměření. Hrabě v Kuksu například zřídil již zmíněnou knihovnu plnou nedovolené literatury a Dům filozofů, který se měl stát střediskem vědění. V nedaleké Lysé nad Labem měl dokonce tiskárnu, v níž vlastním nákladem vydal okolo 150 titulů, což by mu nejeden dnešní nakladatel mohl závidět. Těžiště jeho vydavatelské činnosti spočívalo ve filozofických a náboženských publikacích přeložených do němčiny nebo češtiny ze zahraničních zdrojů. Tiskl i vzdělávací brožury, které zdarma rozdával svým poddaným.

V Kuksu si hrabě Špork také nechal vystavět hrobku umístěnou tak, aby věčný oheň v jejím průčelí stále viděl ze svého pokoje. Přesně v duchu příkazu „Memento mori!“, kterým si filozofové připomínají vlastní konečnost.

Mnozí proto věří, že hrabě Špork patřil k zasvěcencům tajných učení, a podle některých byl dokonce zakladatelem první zednářské lóže v Čechách. To sice není moc pravděpodobné, rozhodně ale šlo o výjimečného muže mnoha nevšedních zájmů, který se nevyhýbal ani ezoterice a magii. Nasvědčuje tomu mimo jiné také unikátní sochařská výzdoba Kuksu plná odkazů na symboliku tajných společností. Opravdu byl hrabě František Antonín Špork alchymista a svobodný zednář?

Některé prameny autoritativně tvrdí, že hrabě Špork byl zakladatelem hnutí svobodného zednářství u nás – inicioval vznik první zednářské lóže na území českého státu. Mělo se tak stát 24. června 1726 v přítomnosti anglického zednářského velmistra Anthonyho Sayera, nikoliv na Kuksu, ale ve Šporkově pražském paláci. Tato lóže se údajně jmenovala U tří hvězd. Znalcům Prahy to nejspíš připomene stejnojmenný dům na Malostranském náměstí, milovníkům piva zase známou restauraci, důležitější ale je, že zednářská lóže tohoto jména u nás stále funguje.

O zakladatelské roli hraběte Šporka v českém zednářském hnutí jsou ale pochyby. Údaj o jím iniciovaném vzniku první lóže se totiž objevuje až roku 1888 v povídce „Hrabě Špork“, kterou v časopise Zlatá Praha zveřejnil novinář Josef Svátek. Kde ale ke svým informacím přišel, to se dodnes nepodařilo zjistit – navzdory tomu, že historikové ezoterických hnutí u nás i v zahraničí nelitovali úsilí, aby záhadný zdroj objevili. Za našeho skutečně historicky doloženého prvního zednáře je proto považován až hrabě Kinský. Ten se stal členem zednářské lóže roku 1731 během svého dvanáctiletého pobytu v Anglii. Není vyloučeno, že právě to inspirovalo Svátka k jeho povídce a svérázný Špork se mu hodil do příběhu lépe než Kinský. Koneckonců hrabě jako hrabě.

Jenže nepřítomnost důkazu ještě není důkazem nepřítomnosti, tím spíš, že svobodní zednáři jsou spolek tajný a hrabě Špork neměl moc důvodů si své postavení ve sporech s jezuity ještě zhoršovat. Mnohé jeho činy (z nichž některé jsme už popsali a k jiným se ještě vrátíme) naznačují, že měl k ideálům svobodného zednářství přinejmenším blízko. Abychom ale mohli vztah Šporka, Kuksu a zednářství prozkoumat důkladněji, musíme se nejdřív podívat, kdo to ti zednáři ve skutečnosti byli. Nikoliv očima primitivní propagandy, která je společně s Židy, rosekruciány, ilumináty a dalšími napůl mytickými skupinami viní ze spiknutí za účelem ovládnutí světa a za všechno zlé, co se kde kdy přihodilo a ještě přihodí, ale očima pravdy.

Tajný řád

Počátky svobodného zednářství jsou nejasné. První historické důkazy o existenci zednářských lóží pocházejí ze Skotska 16. století, ale vzhledem ke konspirativní povaze hnutí nelze vyloučit, že v utajené podobě existovalo mnohem dřív. Sami zednáři odvozují svůj původ od stavitelů Šalamounova chrámu, ale možná i je samotné by překvapila skutečnost, že urský panovník Urnammu z dynastie vládnoucí v letech 2060 až 1590 před počátkem našeho letopočtu se nechal zobrazit s typickými zednářskými symboly: kružítkem, zednickou lžící a špičákem.

Jiné legendy tvrdí, že zednáři byli vlastně ilegálním pokračováním templářského řádu, který byl za dramatických okolností zakázán a rozpuštěn roku 1307. Nechybí ale ani názor, že se lóže vyvinuly ze společenství rosekruciánů (rosikruciánů), které založil tajemný Christian Rosenkreuz, žijící někdy v letech 1378 až 1484. Za jednu z významných postav rosekruciánství bývá považován i Jan Amos Komenský. Právě toto ezoterické hnutí má velmi blízko k alchymii, pokud z ní přímo nevychází. A pokud vůbec existuje, protože podle některých badatelů je celé rosekruciánství jen vydařená blamáž.

Oficiální historie se raději přiklání k hypotéze, že zednářské lóže vznikly z cechovních společenství stavitelů chrámů, která utajovala a předávala z generace na generaci technické znalosti a řemeslnické fígle. V každém případě je ale zednářství spojováno s pokrokovými myšlenkami o lidské rovnosti, svobodě, náboženské toleranci a víře v pokrok. Ne náhodou byli členy lóží přední filozofové (Spinoza), vědci (bratři Montgolfierové), umělci (Goethe) a politikové (Washington). V symbolice Spojených států je celá řada zednářských symbolů, což dokonale využil Dan Brown ve svém úspěšném románu The Lost Symbol.

Zednáři vždy podněcovali fantazii, protože jejich lóže měly tajnou a přísně hierarchickou strukturu, prováděly se v nich tajemné rituály s velkým důrazem na aspekt smrti a dodnes není úplně jasné, o co jim vlastně jde. Jedni v nich vidí osvícenecké hnutí, které zákulisními metodami přímo řídilo všechny revoluce a společenské změny v posledních čtyřech stoletích, nacisté je zase překřtili na „židozednáře“ a obvinili z veškeré bídy tohoto světa. Pro další to jsou jen spolky prospěchářů, navzájem si umetající cesty k bohatství a moci, nebo nudící se pánové, kteří hledají trochu povyražení.

Kde je ale pravda? Nejspíš v konstatování, že není zednář jako zednář – ostatně odhaduje se, že jich dnes po světě běhá okolo šesti milionů.

Pro nás je důležité, že postava hraběte Šporka do obrazu svobodného zednáře dokonale zapadá. Prosazoval náboženskou toleranci a všeobecné vzdělání, zajímal se o vědy, umění a společenský pokrok, ale také o ezoteriku. Mimořádně ho přitahovala symbolika smrti, všudypřítomná i v zednářských rituálech. A pohyboval se po západní Evropě, kde by bylo divné, kdyby při svých zájmech na nějaké zednáře nenarazil a nesblížil se s nimi. Založil si dokonce svůj vlastní řád, i když jen lovecký. Na chlubení se členstvím v jiných tajných společnostech opravdu neměl důvod – mohl být rád, že ze sporů s jezuity vyvázl s hlavou pevně sedící na krku.

Důkazy to nejsou, ale silné indicie ano.

Byl ale Špork také alchymista?

Královská lázeň

„V Kuksu bylo možno spatřiti různé nevídané věci… podivuhodné přístroje a zařízení, o nichž pověst rozšiřovala zprávy víře nepodobné,“ napsal Šporkův současník královodvorský písmák Halík. Je to ale dostatečný důkaz, že šlo o zařízení alchymistické dílny? V té době sice moc jiných „podivuhodných přístrojů a zařízení“ k vidění nebylo, přesto je to argument dost slabý.

Jsou k dispozici i jiné?

Autoři knihy Labyrintem tajemna jsou konkrétnější a o alchymistických motivacích hraběte Šporka v Kuksu mluví nedvojsmyslně: „Zvláštní účel staveb, výzdoba a vzájemné rozmístění naznačují, že záměr přesahoval vybudování pouhého profánního střediska koupelí. Špork tu systematicky chystal koupel pro krále…“

Tady je třeba malého vysvětlení. Řeč alchymie je plná alegorií, narážek a jinotajů, avšak na rozdíl od populárních představ v ní nejde o zlato a věčný život, ale o dosažení dokonalosti splynutím protikladů. Toho se (opět zřejmě spíš v alegorii, která chrání před prozrazením jakési tajné postupy) dociluje při královské koupeli, kdy do lázně vstupují vladař a vladařka nebo také Slunce a Měsíc či jiné protikladné prvky, aby vznikla harmonická jednota symbolizovaná nejčastěji jakousi oboupohlavní bytostí.

Pokračujme ale dál v citaci z knihy Labyrintem tajemna: „Dodnes je v Kuksu zachováno několik vysoce zajímavých obrazů s hermetickým podtextem… V blízkém lese byla různá vyobrazení mága s kouzelnickými znameními na pásce zakončené jménem Sporck…“

Naproti tomu znalec hermetiky a alchymie Vladislav Zadrobílek v jednom rozhovoru uvedl, že Špork alchymii bytostně nesnášel. Jakéhosi alchymistu, který mu nabízel své služby, dokonce údajně z Kuksu vyhodil. I to se ale dá vykládat různě. Není alchymista jako alchymista a nebylo by tak divné, kdyby skutečný zasvěcenec na podvodníky kazící jméno tajné vědy a slibující prozradit tajemství, která měla zůstat skrytá, reagoval poněkud nedůtklivě.

„Proč by Špork potřeboval alchymistu?“ ptá se Vladislav Zadrobílek a pokračuje: „Jemu stačilo sednout si ke kartám a za tři hodiny vyhrál tolik peněz, kolik by žádný alchymista výrobou umělého zlata za tak krátkou chvíli nevydělal.“

Špork opravdu byl úspěšným karetním hráčem, v tomto případě ale argument poněkud nesedí, protože skutečným alchymistům nešlo o peníze. Slibem výroby zlata, mumláním nesrozumitelných formulí a psaním stejně nesrozumitelných knih na sebe pouze upozorňovali podvodníci, kteří chtěli o peníze připravit jiné. Opravdový alchymista pracoval v ústraní a dodržoval přísnou mlčenlivost, protože věřil, že prozrazením postupů by nehodným lidem umožnil zneužít nebezpečná tajemství. Alchymie je především cesta k zasvěcení. Čemu? To nikdo neví. A kdo ví, ten nepoví.

Skutečné cíle Velkého díla proto vlastně ani neznáme. Stejně tak se můžeme jen dohadovat o tom, kdo mezi jeho budovatele patřil doopravdy – alchymií se prokazatelně zabývali i takoví lidé jako Roger Bacon nebo Isaac Newton. Je velmi pravděpodobné, že tato opravdová alchymie vyrůstala z trosek vědomostí ukrytých kdysi v alexandrijském Múzeionu nebo jiných podobných institucích antiky a střežila jejich odkaz před zapomenutím i před světskou mocí. A možná přes antické knihovny navazovala na vědomosti ještě starší. Podstata skutečné alchymie by byla na dlouhé povídání, které se nám sem nevejde, takže se musíme spokojit jen s prostým konstatováním, že to, že hrabě Špork neusiloval o výrobu zlata, ještě vůbec neznamená, že nebyl alchymistou.

Přímé důkazy o provozování alchymie v Kuksu nejsou, celkové uspořádání objektu se ale dá vykládat jako jeden velký nepřímý důkaz – rozvržením staveb i jejich účelu před zasvěcencem rozprostírá pohled právě na „královskou lázeň“, na ono spojení protikladů, které je podstatou Velkého díla.

Z hlediska alchymie zabývající se zlatem a kovy vůbec (i když jinak, než se obecně soudí) není bez zajímavosti ani to, že v lokalitě kdysi fungoval zlatý důl. Byly tu také prameny, o nichž lidé věřili, že jsou léčivé, a voda byla dalším předmětem intenzivního zájmu alchymistů, ta podzemní zvlášť. Roku 1694 nechal hrabě prameny přezkoumat odborníky a na základě jejich dobrozdání se pustil do stavby lázní. Dal jim jméno Kuks, což je staroněmecký výraz pro podíl z výnosu těžby, v tomto případě zlata.

Dělicí příčnou osu lázeňského areálu vytvořil uměle napřímený tok Labe, přičemž každá polovina takto rozděleného areálu měla protikladný účel. Zatímco na levém břehu byly objekty určené péči o tělo a světským radovánkám (lázeňské budovy, hostinec, divadlo, prostory pro pořádání slavností a ohňostrojů), měl pravý břeh sloužit duši a dobročinnosti. Vznikl tu špitál pro chudé (Hospital), kostel Nejsvětější trojice, klášter Milosrdných bratří a lékárna. Byla tu také již zmíněná rodová hrobka situovaná tak, aby měl hrabě její věčné světlo ze svých obytných prostor stále na očích.

Právě v pravobřežní části areálu se nachází i vrchol barokního sochařství v Čechách – proslulá galerie pod širým nebem, v níž vynikají především sochy Matyáše Bernarda Brauna. Opět tu vidíme téma protikladů: řady plastik Ctností a Neřestí.

Svorníkem, který měl protiklady znázorněné areálem spojit, se stal Dům filozofů, který byl dokončen roku 1722 jako poslední. Právě v něm se nacházela na tehdejší dobu unikátní knihovna obsahující několik desítek tisíc svazků. Sotva lze pochybovat o tom, že mezi ně hrabě nezařadil také alchymistické spisy.

Jisté je dnes už jen jedno: takový alchymista, jak si ho představujeme podle karikatur ve filmu Císařův pekař a pekařův císař, hrabě Špork určitě nebyl. Rozhodně to ale neznamená, že k alchymii neměl nějaký vztah. Kuks je toho nejlepším důkazem, přestože z něj zbylo jen torzo.

S Kuksem ovšem byly také problémy. Nejen že stál hodně peněz, ale ještě ke všemu sousedil s majetky jezuitského řádu z jeho žírečské rezidence. Jako každý správný osvícenec neměl pan hrabě jezuity rád a nebál se to dát veřejně najevo. Samozřejmě pokud možno svérázným způsobem, protože jinak to ani neuměl. Některé sochy čertů v jeho galerii dostaly tváře žírečských jezuitů, jiné tím směrem hrozily meči a nechyběly ani posměšné básničky a pamflety. A tak se pánové z Tovaryšstva Ježíšova začali o Šporka zajímat blíž. Veršovánky a posměšky byly pod jejich úroveň, oni pracovali jinak. Na hraběte nasadili kapacitu nad jiné výkonnou: Antonína Koniáše. Mnohé informace o skutcích Františka Šporka máme právě od něj.

Koniec ukážky