Copyright © 2014 by Tamara McKinley

Translation © Jana Vlčková, 2014

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu FIRESTORM

přeložila Jana Vlčková

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2015

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7466-833-3 (ePub)

ISBN 978-80-7466-834-0 (mobi)

IVytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2015

Důležitost ohně chápali Aboridžinci dávno předtím, než do Austrálie připlul první běloch. Oheň má očistnou funkci. Odstraňuje starou vegetaci a umožňuje růst nové. Zachovává tím koloběh života v australském vnitrozemí.

Totéž se týká lidí. Požáry nepřinášejí jen zkázu a strach, ale nutí lidi spojit síly za jediným účelem – vytrvat a přežít. Poté přichází šance zapomenout na stará nepřátelství, křivdy a smutek, a začít znovu. Konečně věnovat pozornost tomu, na čem nejvíc záleží. Protože v popelu minulosti se skrývají semena nových začátků a naděje na lepší budoucnost.

1

Brisbane, 1946

Věděl, že působí divně. Osamělá postava ve špatně padnoucím obleku, který mu někdo laskavě daroval. Ale v kapse měl peníze a ve vojenské torně propouštěcí papíry. Je volný.

Ale nebyly to jen paprsky slunce, odrážející se na vodní hladině, kvůli čemu mu vhrkly slzy do očí, když pohlédl na řeku. Sklonil hlavu a nechal je stékat po tvářích. Čekal dlouho, až se sem vrátí. Vzpomínky na Austrálii nosil v srdci, a právě ony mu pomáhaly přestát válečné útrapy uprostřed džungle i strádání v japonském zajateckém táboře. Avšak ani návrat domů ho nespasil. Navzdory nekonečným měsícům v nemocnici ho stále pronásledovaly zlé zážitky, a nyní musí svádět bitvu s novým, daleko zákeřnějším nepřítelem.

Je mu třicet čtyři a viděl věci, které by nikdo vidět neměl. Přežil největší zvěrstva, jakých je člověk schopen, aby posléze zjistil, že jeho oslabené tělo napadla rakovina, a beztak zemře. Tahle ironie na něho těžce dolehla. Tiše proklínal krutý osud, bojoval se slzami a snažil se zachovat klid.

Jakmile se cítil dost silný na to, aby se znovu mohl postavit nástrahám světa, hodil si batoh na kostnatá ramena, otočil se zády k řece a zamířil k železniční stanici. Ráno podepsal revers. Lékař s jeho rozhodnutím sice nesouhlasil, ale chápal, že chce užít zbývajícího času, který mu byl vyměřen, a svobody k tomu, aby našel svůj klid.

Zvolna kráčel životem kypícím městem. S úžasem si prohlížel nové budovy a nechápal, proč všichni kolem něho tak spěchají. Volnost si neužíval, jak předpokládal. Naopak z ní byl nervózní. Roky poslouchal rozkazy a jiní mu říkali, co má dělat. Okolní ruch ho znepokojoval, špatně snášel hluk dopravy i davy lidí. Město se za dobu jeho nepřítomnosti změnilo, ale to on taky. Teď si tu připadá jako cizinec. Neviditelný pro ostatní, hubený stín, o který nikdo ani okem nezavadí.

Nedostatek zájmu mu nevadil, protože duchem prodléval na místech, kde ticho ruší jen ševelení větru v korunách blahovičníků a kde se nad nekonečnými pláněmi rudé země klene sytě modrá obloha a paprsky slunce osvětlují prastaré zvířecí stezky, které ho zavedou domů.

Zaduněl hrom. Po obloze se převalovala hrozivě tmavá oblaka, z nichž nad kopci tu a tam vyšlehl klikatý blesk a zaleskl se na hladině vysychajících řek a jejich slepých ramen. Horko se nedalo snést. Ve vzduchu se vznášelo napětí. Jihozápadně od Morgan’s Reach se chystala silná bouře. Zoufalí farmáři pohlíželi k zachmuřeným nebesům a modlili se, aby se tentokrát prolomila, a po dlouhých letech čekání konečně přišel déšť.

Osada Morgan’s Reach mohla existovat jenom díky přírodnímu prameni, který nevysychal ani v těch nejsušších letech. Hluboko ve vnitrozemí Queenslandu, daleko od silnice, vyrostlo na konci prašné klikaté cesty necelých dvacet domů. Hlavní ulice byla si pět set metrů dlouhá a široká tak akorát, aby se na ni vešel volský potah. Ale vedla pouze k stezkám křižujícím buš, které využívali jen Austrálci a zvířata. Směrovky či informační tabule byste tu hledali marně, protože lidé, kteří pracují na dobytčích farmách, dobře vědí, kde Morgan’s Reach je, a kdo z cizích by tohle hnízdo hledal? Jenom ten, kdo sleduje konkrétní cíl.

Rhys Morgan, dědeček Rebeky Jacksonové, byl lékař, cestovatel, dobrodruh, dobrodinec a výstředník, který do této vzdálené oázy zavítal v roce 1889. Objevil tu dokonalé místo pro založení špitálu a svoje čtyřicáté narozeniny oslavil tím, že pro něj vykopal základy a přiřkl mu svoje jméno. Teď už potřeboval jenom manželku.

Gwyneth Daviesové bylo dvacet. Úporně vzdorovala svým rodičům, kteří by ji nejradši viděli provdanou za muže, jenž by svým společenským postavením zapadl do jejich rodiny, hlásící se k té nejurozenější smetánce v Brisbane. Málem jejich naléhání podlehla, když najednou jednoho dne před obchodem s textilem doslova a do písmene vrazila do Rhyse Morgana. Zamilovala se do něho snad ještě dřív, než stačila posbírat svoje rozházené balíčky, a přijala pozvání na čaj do nedaleké kavárny.

Přestože Gwyneth chovali jako v bavlnce, nezapřela, že pochází z houževnatého velšského rodu, a nezalekla se ani vidiny života v buši. Naopak. S tímhle vzrušujícím mužem po boku to bude vítané dobrodružství.

Ale z některých nároků neslevila. Když poprvé spatřila chatrč z roští s plechovou střechou a pochopila, že její manžel očekává, že s ním v ní bude žít, dala mu velmi jasně najevo, že se plete. Rhys byl ze své energické manželky celý paf a brzy mu došlo, že pokud si ji chce udržet, musí jí postavit pořádný dům. Gwyneth na stavební práce dohlížela kritickým okem, dbala na detaily, a když byla s výsledkem spokojená, zařídila nové stavení nábytkem, který si přivezla. Potom si vyhrnula rukávy a s vervou se pustila do nového života plného výzev.

V letech, která následovala, Gwyneth neochvějně stála po Rhysově boku, ošetřovala nemocné a konejšila umírající. Odolávala mouchám a prachu, naučila se vypořádat s požáry i záplavami, horkem i suchem, a přitom stačila vychovat šest dětí a přimět školní radu, aby sehnala učitele do malého vzdělávacího zařízení, které nechala postavit uprostřed městečka.

Rhys obzvlášť přilnul ke svým třem vnoučatům, Millicent, Rebece a Terencovi, a zůstal na tomto světě dost dlouho, aby se dočkal příchodu pravnuka Dannyho. Skonal na jaře roku 1939 v požehnaném věku devadesáti let. Gwyneth ztratila nejen milovaného manžela, ale i nejdražšího přítele. Pořád jí chybí. Ale je vděčná za to, že zesnul tiše a s vědomím, že nejstarší syn Hugh pokračuje v jeho celoživotním díle a pomáhají mu v tom manželka Jane a dcera Rebeka.

Nemocnice se za tu dobu hodně změnila. Polní přístřešek nahradila přízemní dřevěná budova se širokými verandami, které nabízely stín i za těch nejteplejších dní. Byla rozdělená na lůžkovou část, izolaci a ordinaci s malým operačním sálem vzadu, kde se řešily akutní případy, kuchyni, řádnou umývárnu a toalety. Zásoby léků byly drženy pod zámkem, klíč schovaný, a vysílačka neustále v provozu. Druhou byste našli hned ve vedlejším domě, kde se svými rodiči pobývala Rebeka a její devítiletý syn Danny.

Rebeka zavřela všechny okenice, aby místnosti ochránila před útokem poledního slunce. Na oddělení zavládlo příšeří a čistě teoreticky by jí nemělo být takové horko, jenže skřípající větrák nebyl s to vedro zmírnit. Vydala se zkontrolovat svých šest pacientů a v duchu si poznamenala, že musí nechat větrák naolejovat, než se z toho vrzání všichni zblázní.

Obcházela jednotlivé postele. Díky gumovým podrážkám ji téměř nebylo slyšet. Málokdy měli všechna lůžka obsazená, ale případy naštěstí nebyly vážné a nevyžadovaly převoz do nemocnice v Brisbane. Většina pacientů půjde zítra domů. Spokojená, že po obědě všichni klidně odpočívají, se vrátila na verandu.

Nad prašnou cestou se tetelil rozpálený vzduch, horký a těžký. Byl cítit po mědi, což značilo příchod bouře. Listy blahovičníků vadly nedostatkem vody, ani ptáček se neozval, jen nemilosrdné slunce pražilo do střech z vlnitého plechu a ostrůvků žloutnoucí trávy. Víc než tři roky tu pořádně nezapršelo a nebezpečí požáru každým dnem narůstalo. Farmáři skoro neměli čím nakrmit a napojit svá stále méně početná stáda hovězího dobytka a ovcí.

Rebeka si rozepnula horní knoflík modrobíle proužkovaných šatů. Díkybohu, že tu nemusí nosit naškrobené límce a manžety jako na praxi v Sydney. Podívala se na hodinky přišpendlené k ramínku zástěry a pak zvedla oči k temným mrakům, kupícím se na západě. Nato pohlédla na opuštěnou silnici vedoucí k nevelké usedlosti. Po Dannym nikde nebylo ani stopy, přestože mu jasně přikázala, že musí být ve dvanáct doma. Jestli to takhle půjde dál, pomyslela si chmurně, tak zmešká i zítřejší oslavu svých narozenin.

Kousla se do rtu. Vzpomněla si totiž, jak ji ráno odmítl poslouchat, když se mu snad posté pokoušela vysvětlit, že Adam, jeho otec, je mrtvý, a nikdy se nevrátí. Uraženě vyběhl ven a práskl za sebou dveřmi. Její syn si zvykl kdykoliv zmizet v buši, což jí začínalo dělat starost. Obzvlášť kvůli tomu, proč to dělal. Doufala, že teď když se stal žákem internátní školy v Brisbane, ze své posedlosti a dětské fantazie vyroste, ale zdálo se, že se vůbec nic nezměnilo a o prázdninách se zase chová jako předtím.

Rebeka dlouho a úporně přemýšlela, co si s Dannym počít, dokonce se vydala na farmu Killigarth Station, aby se poradila se svou nejlepší kamarádkou Amy Blakeovou. Jsou na tom stejně, protože i Amy je válečná vdova. Její manžel John padl v Malajsii jako Adam. Od té doby Amy žije na dobytkářské farmě svých rodičů, kteří jí pomáhají vyrovnat se s těžkou ztrátou a společně vychovávají jejího syna George, který je stejně starý jako Danny. Jenže ani moudrá a něžná Amy jí nedokázala pomoct a Rebeka se někdy cítila velice opuštěná.

Vadilo jí, že se začíná litovat, proto vykročila ze zastíněné verandy do plného slunce. Na rozmary zdejšího počasí byla zvyklá. Tady vyrostla a strávila zde skoro každý ze svých bezmála třiceti let. Přesto ji mrzelo, že dlouhé sucho nenávratně poničilo dříve půvabnou zahradu její matky.

Přešla přes usychající trávník. Všimla si, že u domu parkuje staré auto jejího otce, a tak se za ním vydala. Od jejího dětství se tu nic nezměnilo. Nábytek je otlučený, co si pamatuje, závěsy a koberce vybledly od slunce. Ale je to její domov. Útočiště, kam se s Dannym uchýlili, když bylo jasné, že se Adam z války nevrátí.

Její rodiče, Hugh a Jane, seděli v omšelé kuchyni, kde se ve spěchu naobědvali. Hugh vypadal vyčerpaně, pod očima měl tmavé kruhy, zato Jane v uniformě ošetřovatelky působila jako vždy svěže a elegantně.

„Neviděli jste Dannyho?“

Hugh zavrtěl hlavou. „Právě jsem se vrátil z Warratah Station. Proč? Zase se někam zdejchnul?“

Rebeka přikývla a zamířila ke dveřím. „Půjdu se podívat, jestli není u babičky.“

„Děláš si o toho kluka zbytečnou starost,“ broukl Hugh a široce zívl. „Zítra mu bude deset a v buši se vyzná.“

Rebeka si vyměnila s matkou výmluvný pohled, protože o Dannyho se bály obě, a se znalostí buše a jejích nástrah to mělo jen málo společného. „Možná máš pravdu,“ odpověděla, „ale chová se, jako by byl z divokých vajec, a je nejvyšší čas, aby se naučil poslouchat.“

Zavřela za sebou a přešla opuštěnou hlavní ulici. Babička Gwyn bydlela v jednopodlažním domku stojícím na kůlech proti nemocnici. Danny za ní rád chodil a pomáhal jí s péčí o nemocná a osiřelá zvířata. Vyprávěla mu, jak to chodívalo za starých časů. Jestli u ní Danny nebude, pak musí jít za Sarah do vesnice domorodců, která je na opačné straně města, a přesvědčit se, zda zmizel i její syn Billy Blue. Ti dva jsou nerozlučná dvojka a klidně by se vsadila, že spolu provádějí nějaké lotroviny.

Zrovna když se chystala otevřít branku, zaslechla nezaměnitelný zvuk rychle jedoucího náklaďáku. Otočila se a spatřila, že patří Benu Freemanovi, veliteli místních hasičů. Zastavil u ní se skřípěním pneumatik a vzápětí ji zahalil oblak prachu.

Navzdory radosti, že ho vidí, se zamračila. „Díky, Bene,“ zamumlala. Ze šatů a zástěry setřásala tu nejhorší špínu. „Ráno jsem si vzala čisté věci a teď abych se šla převléknout, než se vrátím na oddělení.“

„Promiň, Becky.“ Vystoupil z vozu a doloudal se k ní.

Netvářil se ani trochu provinile, naopak se potutelně usmíval. A právě kvůli tomu úsměvu se jí zatetelilo srdce a okamžitě mu odpustila. „Kam ten spěch?“ zeptala se. Zastínila si oči před sluncem.

„Chtěl jsem tě zastihnout o polední pauze,“ odpověděl, zatímco se na ni smál svýma neuvěřitelně modrýma očima zpod široké krempy klobouku. „Napadlo mě, že bych vás mohl s Dannym pozvat na večeři.“

„To by bylo moc fajn, Bene, ale Danny se zase někde toulá, a až ho najdu, napařím mu domácí vězení.“ Zazubila se, aby své odmítnutí zmírnila. „Promiň. Co třeba jindy?“

Zastrčil si ruce do kapes u kalhot, opřel se o náklaďák a dlouhé nohy zkřížil v kotnících. „Myslím, že bych mohl ještě chvíli počkat,“ přiznal šeptem. „Ale… Becky, už je to skoro rok. Doufal jsem v trvalejší vztah.“

Dovolila mu, aby ji vzal za ruku a přitáhl k sobě. „Slibuji, že jednou spolu budeme žít, Bene, ale Danny na to zatím není připravený. Buď trpělivý, prosím.“

„Já se snažím, Becky, ale není to snadné.“

Upřeně se na ni díval a ona si všimla jemných vrásek na jeho opáleném obličeji. Je mu pětatřicet a moc mu to sluší. Vědomí, že ji miluje, chce si ji vzít a postarat se o jejího syna, ji příjemně hřálo na duši.

„Vydrž. Zítra slavíme Dannyho narozeniny. Na pár minut se spolu vytratíme,“ slibovala mu tiše. „A příští měsíc budou dostihy. Třeba bychom na ně mohli zajet a udělat si prima den.“

„Jo, to by bylo fajn. Chceš, abych vás tam odvezl?“

Zamyslela se nad tím a pak zavrtěla hlavou. „Bude lepší, když se sejdeme až na místě.“

„Ale nemíníš z našeho vztahu vycouvat, že ne?“ Jeho výraz se změnil a do očí se vkradly pochybnosti.

Becky se bleskově rozhlédla kolem sebe a zlehka ho políbila na tvář. „Momentálně ne,“ ujistila ho. „Ty jsi pro mě ten pravý, Bene Freemane,“ dodala něžně, „a já nemám v úmyslu o tebe přijít. Ale vždyť víš, jak to tady chodí. Drby se šíří rychle. Co kdybychom si to ještě chvíli nechali pro sebe?“

Zakřenil se na ni. „Zřejmě mi nic jiného nezbývá.“

Odpověděla mu smíchem. „Asi ne. Ale opravdu už musím jít.“

„Zastavím se za tebou později,“ ujistil ji, a když přikývla, stáhl si klobouk hlouběji do očí a otevřel dvířka vozu. „A podívám se po Dannym. Když na něho někde kápnu, přivezu ho domů.“

Rebeka sledovala, jak odjíždí a zvedá se za ním mračno prachu. Chudák Ben se už v lásce ošklivě zklamal. Snoubenka se s ním rozešla v době, kdy v Egyptě bojoval proti Rommelově armádě. Není proto divu, že si klade otázku, jestli to s ním Rebeka myslí vážně.

Válka je oba poznamenala, byť každého jinak. Ale jak se říká, čas opravdu zhojí všechny rány, a nyní už jsou oba připraveni na společnou budoucnost. Jenže pro Rebeku je nejdůležitější Danny a ona nemůže budovat nový vztah dřív, než se její syn vyrovná se smrtí svého otce.

* * *

Gwyneth dnes cítila každé ze svých sedmasedmdesáti let, ale ať ji vezme čert, jestli připustí, aby jí nějaké to píchání zabránilo v každodenních povinnostech. Ignorovala bolest v kolenou a ramenech, nakrmila poslední z osiřelých klokaních mláďat a zastrčila je do povlaku na polštář přivázaného k zábradlí verandy. Visely tu celkem čtyři a každý se nadouval pod svým dlouhonohým nákladem. Starat se o tolik zvířat bylo náročné na čas a přicházely chvíle, kdy jí velmi chyběl Danny. Kde ten kluk zase vězí? blesklo jí hlavou.

„Ahoj, babi. Je tady Danny?“

Gwyneth se otočila a její úsměv povadl v okamžiku, kdy spatřila ustaranou Rebeku. „Neviděla jsem ho od včerejška, kdy přišel nakrmit Wallyho,“ odpověděla. „Proč? Zase někam utekl s Billym?“

Vnučka se kousla do rtu. „Vypadá to tak,“ přiznala podrážděně. „Až se vrátí, dostane za ucho, protože neposlouchá.“

Babička se pokusila rozptýlit její obavy. „Je to malý kluk,“ domlouvala jí, „a chlapci v tomhle věku málokdy udělají, co se jim řekne. Na tvém místě bych si nedělala starosti, Rebeko. Buš zná jako svoje boty, a až dostane hlad, přihrne se domů jako velká voda.“

„O to nejde, babi, a ty to víš.“ V Rebečiných modrých očích se zaleskly slzy. Světlé vlasy si zastrčila za uši. „Myslela jsem, že to bude jiné, když tráví většinu roku v internátu. Ale on stále odmítá přijmout skutečnost, že…“ Kvapně zamrkala a objala se kolem ramen. „Ráno jsem si s ním chtěla promluvit, ale utekl. Nechce mě poslouchat. Pokaždé když zmizí do buše, jako by mě tím chtěl trestat, a já nevím, jak se mám správně zachovat,“ přiznala pokorně.

Gwyneth na to měla vlastní názor, ale věděla, že vnučka nemá na dlouhé řeči náladu. Danny se jí v mnoha směrech hodně podobá. Ani jeden není ochoten přijmout radu bez ohledu na to, jak dobře je míněná. A Rebeka si toho v posledních letech prožila tolik, že si zaslouží veškerou pomoc, kterou může dostat. „Pokusím se s ním znovu promluvit,“ zamumlala, „ale zázraky nečekej, Becky. Vyrovnat se s něčím takovým dá práci.“

„George Blake je stejně starý, ale s Johnovou smrtí se dávno smířil. Doufala jsem, že když teď spolu chodí v Brisbane do školy, bude mít na Dannyho dobrý vliv,“ přiznala vnučka s uslzeným úsměvem.

„Danny je bystrý kluk, který hodně přemýšlí,“ prohlásila Gwyneth. „Jednou přijde den, kdy začne brát věci takové, jaké jsou. Můžeš mi věřit.“

„Doufám, že máš pravdu.“ Povzdechla si. „Už to trvá dlouho a pokaždé, když zmizí v buši, se mi všechno vrací zpátky. Jenže já potřebuju konečně hodit všechno za hlavu a začít znovu.“

Gwyneth pohlédla na vnučku s láskou v očích. „Tak to udělej,“ navrhla pohotově. „Jsi ještě mladá a Ben Freeman vypadá jako hodný mužský.“

Rebeka zrudla. „Jak o něm víš?“

Babička se zachichotala. „Možná už jsem stará, ale ne slepá nebo hluchá. Neušlo mi, že přijíždí do města čím dál tím častěji – a ty jsi vždycky s ním.“

„Asi bych se měla vrátit,“ povzdechla si Rebeka. „Táta měl noční a je unavený. Máma chce odpoledne uklízet a zbývá připravit spoustu věcí na tu Dannyho zítřejší oslavu. Jestli toho darebáka někde uvidíš, vyřiď mu, ať okamžitě táhne domů, nebo uvidí.“

Gwyneth sledovala, jak Rebeka odchází, a pak si ze zpoceného obličeje smetla pramínky prošedivělých vlasů. Otřela si ruce o kalhoty a zatáhla za lem volné bavlněné košile. Nikdy nepatřila k ženám, které si libují v módním oblečení nebo líčidlech. Život v buši kromě jiného znamená být praktický. Člověk se neobejde bez bytelných vyšlápnutých bot a nejlépe mu je v osvědčeném pohodlném oblečení. Horký vzduch jako by byl cítit po mědi. Gwyneth vytušila, že se blíží bouře a netýká se jenom přírody, ale i její rodiny.

Smutná z neutěšené situace své vnučky popadla hůl, nasadila si klobouk se širokou krempou a opatrně sešla ze schodů verandy na dvůr, aby zkontrolovala ostatní zvířata.

Kuřata čile poletovala ve výběhu. Ve stínu stromů ve spodní části zahrady stála prostorná voliéra. Před ní se páslo několik divokých koz. V klecích a ohradách tu žila zraněná či osiřelá zvířata, která lidé Gwyneth nosili.

Byl zde papoušek se zlomeným křídlem, dvě osiřelé vačice, několik druhů ještěrek s různým poraněním, klokan wallaby, který se zotavoval z ošklivého abscesu, a mládě vombata, jež se zcela neobvykle narodilo v tomto dlouhém období sucha, a kdyby se ho neujala, jistě by zahynulo hlady.

Papouška už brzy vypustí a vačicím se daří. Ještěrky spaly v dutinách větví, takže nebyly vidět, a klokanův bolák se pěkně hojil. Spokojeně se rozhlédla kolem sebe a zjistila, že Wally, mládě vombata, uteklo z nory, kterou mu vyrobila pod verandou. Určitě bude někde poblíž provádět nějakou lotrovinu – stejně jako Danny.

Nakrmila kuřata a stoupla si do stínu stromů. Dopřávala si krátký oddech od slunce a rozhlížela se kolem sebe. Morgan’s Reach může ležet na konci světa a jeho obyvatelé jsou roztroušeni po okolí jako zrnka písku, ale je to pevně semknutá komunita, které se nevyhnuly tragédie dvou světových válek.

Dvě generace mladých Australanů obdržely z Anglie – kterou stále považovali za svoji „mateřskou zemi“ – povolávací rozkaz a pospíchaly narukovat. Muži dychtili po boji, chtěli prokázat svoji odvahu. Farmy přenechali ženám a domorodým předákům a těm, kteří byli příliš mladí nebo staří na to, aby pozvedli zbraň. Věřili, že až to skončí, vrátí se domů s plnou parádou. Jenže mnozí z nich padli stejně jako Rebečin Adam a Amyin John, a jejich ztráta na všechny citelně dolehla.

O slovo se přihlásil důvěrně známý smutek, ale Gwyneth se mu podvědomě bránila, protože pozdní lítost nikomu neprospívá. Raději se v duchu zabývala tím, co je možné zvrátit. Ode dne, kdy sem před mnoha lety s manželem přijeli, se městečko hodně změnilo. Gwyneth se kysele usmála. Vzpomněla si totiž, v jakém byla šoku, když zjistila, že Rhysův ráj ve skutečnosti sestává z několika polorozpadlých dřevěných barabizen, pochybných plechových bud a chýší z proutí a mazaniny.

Z polní nemocnice, o které Rhys tak nadšeně vykládal, se vyklubal srub o jediné místnosti, postavený na kůlech. Sice s verandou, zato se střechou nakřivo. A jejich dům nebyl o nic lepší. Neměl dveře ani okna, podlaha byla z ušlapané hlíny a od mladé paní se očekávalo, že bude vařit na polním sporáku postaveném venku vedle koupací vany a mandlu. Čekal ji pravý opak pohodlného domova v Brisbane. Tehdy manželovi na rovinu sdělila, že tady žít nebude.

Při té vzpomínce se neubránila úsměvu. Chudák Rhys. Neměl tehdy ponětí, jak je příšerně paličatá, ale po letech dokonce přiznal, že si jí velice váží za její nezdolnost. Prožili spolu dlouhé a spokojené manželství.

Dnešní Morgan’s Reach má svůj kostelík, hospodu a obchod se smíšeným zbožím, který stojí u prašné cesty. Tu rozšířili, aby se na ni vešla stáda hovězího dobytka a ovcí, jež honáci cestou na trh vodí k prameni, a volské povozy, převážející balíky s vlnou a se zásobami.

Život je tu tvrdý, zejména pro hrstku žen, které se tu usadily. Střihači ovcí, kočí volských potahů a honáci sem přijížděli propít svoji gáži a poprat se mezi sebou, než potáhnou o kus dál. Nepočetný kmen místních Aboridžinců si žil po svém a držel se prastarých zvyků a tradic. Do města jich přicházelo jen pár. Obvykle na několik měsíců někam zmizeli a toulali se buší.

Gwyneth přemítala o tom, jak se zdejší život za posledních padesát let změnil. Honáci a střihači stále přijíždějí, aby se tu napili a porvali, ale půtky už nebývají tak divoké a muži drsní. Ve městě přibylo žen. Domy jsou bytelnější, mají ploty ze špičatých kůlů a barevné sítě proti mouchám.

Jenom kostelíček zůstal jako dřív. Pořád je v něm několik otřískaných dřevěných lavic a místo oltáře starý kuchyňský stůl. Ale vikář už nemusí bydlet ve stanu. Věřící pro něho postavili pěkný dům hned vedle hřbitova. Škoda jen, že současný reverend, Algernon Baker, je protivný samotářský bručoun, kterého nikdo nemá rád, ať se jeho plachá manželka Frances snaží sebevíc. A pak jsou tu jejich kluci, dvojčata. Poslední dobou provádějí jednu rošťárnu za druhou a začíná se o nich mluvit jako o „těch dvou grázlech“.

Gwyneth se v myšlenkách přenesla ke škole, kterou provozuje Emily Harrisová. Ta bydlí v malé chatce hned za ní. Stará budova kdysi dávno vyhořela, a tak na jejím místě vyrostla nová, dvojnásobně velká, kde se zdejší lidé mohou o víkendech sejít a třeba si i zatancovat.

Ke smíšenému zboží vede dřevěný chodník zastíněný nepromokavými plachtami. O kousek dál stojí několik menších domků a kovárna, kde vládne pevnou rukou Charley Sawyer, jenž se kvůli svému chlípnému psovi neustále hádá se svými staropanenskými sousedkami. Naproti je policejní stanice. I když říkat jí tak zní skoro posměšně, protože Jake Webber úřaduje v obýváku a zadržovací celu si postavil na dvorku za domem.

Pár Aboridžinců se drží tradičního způsobu života, ale většina nyní žije v chýších na severní straně městečka, kde kdysi v buši býval starý tábor. Pozvolna se začleňují do komunity, neboť pracují na dobytkářských farmách a po trpělivém přemlouvání ze strany Gwyneth posílají svoje děti do školy.

Bert a Sal Davenportovi vedou hotel, postavený příhodně blízko kostela. Ačkoliv jim zákon zakazuje obsluhovat domorodce, Bert, který je pro každou špatnost, jim podává pivo zadním okénkem. Což bohužel vedlo k několika vážným rvačkám, protože Austrálci mají nízkou toleranci vůči alkoholu. Obyvatelé města teď otravují Jakea, aby s tím něco udělal. Ne že by to bylo něco platné, usmála se hořce Gwyneth, protože Aboridžinci se naučili vyrábět kořalku z bobulí a listí, které nasbírali v buši.

Podívala se na svůj dům. Ten původní před mnoha lety vyhořel a jeho nástupce zničili termiti. Na jejich místě se nyní tyčí bytelné stavení postavené na betonových pilířích, které jsou pobité hladkým plechem, aby odolaly bílým mravencům. Celý dům obepíná veranda chráněná sítěmi proti hmyzu, jež v nejteplejších dnech nabízí stín a v noci se tam dá spát.

Danny a jeho kamarád George Blake tu o prázdninách rádi nocují, ale Gwyneth má podezření, že se místo odpočinku toulají v buši, což jí dělá starost. Buš se po setmění mění v nebezpečné místo bez ohledu na to, jak dobře ji znáte, a přestože je obvykle doprovázel aboridžinský kamarád jménem Billy Blue, Gwyneth nenacházela klid, dokud se nevrátili.

Zhluboka si povzdechla. Je hezké mít tu zase děti. Pět jejích potomků vylétlo z hnízda a rozletělo se po celé Austrálii. Málokdy je viděla a jediný opravdový kontakt měla s Millicent, která se nedávno přestěhovala se svým manželem na farmu Carey Downs.

Hugh, její nejstarší syn, se jako jediný po studiích vrátil. Jenže už je mu pětapadesát, a přestože mu pomáhá Létající doktor i Jane s Rebekou, začíná toho být na něj moc. Ano, je zde nepatrná naděje, že rodinnou lékařskou tradici převezme jeho syn Terence, až si dodělá všechny potřebné atestace, ale Gwyneth o tom pochybovala. Setkala se totiž s jeho ženou Sandrou, která se sem vůbec nehodí.

Uvědomila si, že marní drahocenný čas. Přesto se dál opírala o hůl a užívala si chladivý stín vrhaný okolními stromy. Zahrada není nic moc, pomyslela si s pohledem upřeným na trsy uschlé trávy, holé fleky rudé země a rozšiřující se plevel. Úplný opak sytě zelených trávníků a keřů růží obsypaných voňavými květy, které si pamatovala z dětství. Ale tohle není Wales a těch pár kapek deště, které spadly v posledních třech letech, by nenaplnilo ani hrnek na čaj.

Při tomto pomyšlení zamířila zpátky k domu. Když míjela velkou klec u dveří, pozdravil ji kakadu s oranžovou chocholkou, který patřil jejímu zesnulému manželovi.

„Nazdááár, nazdááár, nazdáár,“ krákoral, divoce se ukláněl a ježil peří na hlavě.

„Taky tě zdravím, Coco,“ odpověděla. Dolila mu vodu a do misky nasypala krmení.

„Hodný kluk, hodný kluk, arrrrch.“ Coco poskakoval na bidýlku, až ztratil rovnováhu a musel zatřepat křídly, aby se na něm udržel. Choval se jako rozpustilý klaun, po kterém dostal jméno.

„Jak jsi starý, tak jsi praštěný, co?“ zamumlala láskyplně Gwyneth. „Ale já nemám čas tu celý den stát a dívat se, jak dovádíš. Musím upéct narozeninový dort.“

Zamířila do kuchyně. Zavřela všechny okenice, aby na ni nepražilo slunce. Světla příliš nepotřebovala. Zná všechny uprášené kouty tohohle domu plného harampádí.

Než se poznali, Rhys procestoval celý svět. Přivezl si spoustu zajímavých věcí, které sice považovala za zbytečné krámy, ale po manželově smrti neměla to srdce je vyhodit. Natolik se staly součástí jejího života, že už je skoro nevnímala.

Byly zde štíty bojovníků, kopí a mumifikované hlavy z Afriky, dřevořezby z Indie a Fidži, sloní kel, roh z nosorožce, kamenné figurky z Egypta, stohy knih a časopisů, staré mapy a diáře. Šuplíky a krabice byly plné všelijakých zbytečných cetek a suvenýrů a na psacím stole se tísnila spousta věcí jako toho dne před sedmi lety, kdy Rhys naposledy usnul ve starém koženém křesle a už se neprobudil.

V kuchyňském sporáku se topilo, takže v malé místnosti bylo vedro jako v peci. Otevřela proto okenice v naději, že závan vzduchu místnost aspoň trochu ochladí. Zároveň zjistila, že Wally našel cestu do spíže a spokojeně plení její poslední pytlík cukru.

„Ty darebáku!“ okřikla ho. Opatrně popadla zvíře za zátylek, aby se vyhnula jeho ostrým drápům. „Není divu, že tak tloustneš.“ Vážně se na ni podíval a dál labužnicky olizoval cukr z čenichu a tlapek. Gwyneth se neubránila úsměvu. Odnesla ho dozadu za verandu. „Mazej!“

Wally se na ni vyčítavě podíval a s bručením se odkolébal pryč.

„To bychom měli. Třeba se konečně dostanu k nějaké práci.“

Vrátila se do kuchyně. Hlavu měla plnou narozeninového dortu. Danny je její potěšení, a když je ve škole, stýská se jí po jeho drzém úsměvu a nekonečných otázkách. Ale tajně si přála, aby se víc podobal synovi Johna Blakea, který se, snad díky své klidné povaze, s otcovou smrtí vyrovnal mnohem lépe.

Povzdechla si a odvážila potřebné suroviny. Doufala, že dlouhý pobyt v Brisbane a přátelství s Georgem pravnukovi prospěje a se vším se smíří. Jenže po rozhovoru s Rebekou začínala mít silné pochybnosti a to ji hluboce trápilo.

Koniec ukážky

Table of Contents

Titulná strana

Tiráž

1