© Václav Láska, 2008

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2008

ISBN epub 978-80-7217-901-5

ISBN mobi 978-80-7462-001-0

Kapitola první

1.

Kolem Tomáše Krásy to vřelo. Zábava byla v plném proudu. Sálem zněl hit Jede jede mašinka, což byl povel k tomu, aby se tančící masa přesunula z parketu na stoly.

Tomáš do sobe kopnul šestou tequilu, ale euforický pocit radosti se nedostavoval. Přitom to byl jeho rozlučkový večírek, ale on se nebavil. Koutkem oka sledoval hodiny na zdi. Tři čtvrtě na dvanáct. Ještě patnáct minut. Za patnáct minut skončí jedna jeho životní etapa. Za patnáct minut přestane být kapitánem Krásou a stane se vojínem Krásou v záloze. To byla jeho vojenská hodnost, než se dal k policii.

Tereza si všimla, že se Tomáš moc nebaví. Přisedla si k němu a začala ho hladit po ruce.

„Nudíš se?“

„Je mi nějak divně.“

„Váháš, jestli ses rozhodl správně?“

„Já jsem se nerozhodl. Rozhodli jiní. Dobře víš, že jsem neměl na vybranou.“

„Tak vidíš. Nemáš nad čím smutnit.“

„Jak to, že ne? Patnáct let života v háji. Patnáct let budovaná kariéra v háji. Všechno je v háji.“

„Zapomeň na to. Pojď si zahrát šipky. Když vyhraješ, splním ti jedno přání.“

Tomáš šel. Když se s Terezou prodíral sálem, zastavil je Radek Mokrejš. Už měl řádně vypito, ale pořád se držel.

„Kampak, kampak, vy dvě hrdličky. Dneska patří Tomáš všem, nemůžeš si ho uzurpovat pro sebe, kočičko.“

„Jdeme si zahrát šipky. Když vyhraju, mám slíbeno splnění jednoho jakéhokoliv přání,“ mrkl Tomáš spiklenecky na Radka.

„Tak u toho nemůžu chybět,“ řekl Radek a zaklesnul se do Tomáše. Jak tak na Tomášovi visel z jedné strany Radek a z druhé Tereza, řekl si, že teď je čas se bavit. Všichni tři se dokodrcali k automatu na šipky a nastavili si pětsetjedničku.

„Kdo začne?“ zeptala se Tereza.

„Tady kapitán!“

Tomáš hodil pohled na hodiny a opravil Radka: „Už jen vojín, kamaráde. Už jen vojín.“

Za čtvrt hodiny uzavřel Tomáš hru dvojitou sedmnáctkou a jako většinou zvítězil. V šipkách se projevovala jeho pevná ruka sportovního střelce z pistole. A i tequil měl v sobě o něco míň než Radek.

„Tak, Terezko, co moje odměna?“

„Ani se neptám, co chceš. Spíš mi řekni kde?“

„Radku, půjčíš mi klíče od své kanceláře? Já už ty svoje musel odevzdat.“

„Co bych pro tebe neudělal, kamaráde. Ale budeš mi vyprávět, jo?“

Tereza se zavěsila do Tomáše a opustili spolu lokál. Radek se za nimi chvilku závistivě díval. Ale co, Tomáš je kámoš, tak ať si užije.

Radek si sedl k baru a objednal si další tequilu. Už nepočítal kolikátou. Vzpomněl si, jak si kdysi dali s Tomášem v jejich oblíbeném non-stopu „klub 99“ závod, kdo jich vypije víc. Tomáš s ním dlouho držel krok. Jenže pak došla barmanovi stříbrná tequila. A jak Tomáš miluje stříbrnou tequilu, tak nesnáší zlatou. Do toho tenkrát přišly ty dvě prostitutky a zkoušely si z nich udělat své klienty. Radek se dobře bavil a asi by ani nebyl proti. Jenže pak ta mladší z nich do sebe hodila panáka zlaté tequily a ruku, kterou měla od pomeranče, si utřela do Tomášova rozkroku. Asi si myslela, že to Tomáše vzruší. Místo toho ho pořádně naštvala. Tomáše ta hra přestala bavit. Kývl na barmana. Ten okamžitě pochopil a obě děvčata vykázal z podniku. Nikdo přece nebude obtěžovat jeho nejlepší hosty.

Je škoda, že to Tomáš zabalil. Ale Radek tušil, že za Tomášovou výpovědí bude něco víc, než že je po patnácti letech policejní práce unavený. Tomáš šel vždycky hlavou proti zdi a nezastavil se ani před opravdu velkými zvířaty. Radek si říkal, že je možná lepší, že jde Tomáš do civilu. S každým dalším měsícem jeho vyšetřovatelské práce rostla možnost, že ho nějaký praštěný tunelář s všemocným papalášem v zádech pošle do penálu. Nebo v lepším případě do kriminálu za nějakou zinscenovanou korupci. Tenhle problém Radek neměl. Ne že by měl páteř z gumy, ale zásadně nikdy nemočil proti větru.

Mezitím dorazil Tomáš s Terezou do kanceláře.

„Já myslím, že stačí, když se tu zdržíme tak půlhodinku. Stejně maj všichni vypito a ztrácí přehled o čase,“ řekl Tomáš. „Jdu si udělat kafe. Chceš taky?“

„Ani ne. Můžu zavolat Adamovi?“

„Jo, vytoč nejdřív 91, aby ses dostala ven.“

Zatímco se vařila voda na kafe, Tomáš přemýšlel o tom, že vlastně i tahle komedie skončí. Terezu poznal před dvěma lety. Připravovala se na přijímačky na vysokou školu a sháněla nějaké knížky o sociologii a psychologii. Tomáš jí tenkrát půjčoval své poznámky z prvního ročníku práv, kde se tyhle předměty probírají. Pak ji jednou pozval na policejní trachtaci a vyklubalo se z toho oboustranně výhodné přátelství.

Tereza byla normální dvacetiletá holka, která ráda chodila do společnosti a ráda se bavila. Na policejních slezinách bylo vždycky o zábavu postaráno. Tomáš měl zase vyřešený problém, kde sehnat nějaký dámský doprovod na tyhle akce. Navíc Tereza byla přátelská a velmi pohledná, takže Tomášovi kolegové si ji brzy oblíbili a chválili ho za to, jakou fajn holku bere na jejich akce.

Samozřejmě, že brzy všichni kolegové došli k závěru, že Tereza je Tomášova milenka. On jim to nevyvracel. V koutku duše si musel přiznat, že mu dělá dobře, když si o něm kolegové myslí, že spí s tak pohlednou a mladou holkou, jako je Tereza. Ve skutečnosti však mezi ním a Terezou žádné pouto nebylo. Ne že by byl Tomáš tak zásadový a věrný manžel. Ale Tereza pro něj prostě byla spíš dcera než kamarádka.

Časem se ukázalo, že tenhle údajný milenecký vztah k Tereze je dobrý i pro jeho práci. Když Tomáš před pěti lety přišel na republikový úřad vyšetřování, dostal se tak do VIP společnosti. Každý tu měl nějaký nešvar. Někdo se dokázal zpít do němoty, jiný provozoval hazardní hry a hlavně všichni měli milenky. Všichni to o sobě vzájemně věděli a udržovali tak rovnováhu sil. Do toho vpadl ambiciózní Tomáš, kterého navíc předcházela pověst excelentního vyšetřovatele. A byl takřka bez slabin. Alkohol měl rád, ale vždycky věděl, kdy má dost, a přecházel včas na limonádu. Byl spokojeně ženatý a milenky neměl. Tomáš cítil, že je pro tenhle kolektiv svým způsobem nebezpečný. Někteří kolegové k němu zachovávali určitý odstup. Když se však objevila jeho údajná milenka Tereza, stal se Tomáš definitivně jedním z nich.

Kupodivu ani Tereza neměla potřebu někomu vehementně vyvracet, jestli s Tomášem něco má nebo ne. Tak se z toho časem pro oba stala taková hra. Tahali ostatní za nos a bavili se tím, jak jim to všichni baští.

Tomáš se vrátil do kanceláře. Tereza se pohupovala na kolečkovém křesle a netvářila se dvakrát vesele.

„Nějaké problémy s Adamem?“

„Je to idiot.“

„Co naděláš, všichni chlapi nemůžou být skvělí,“ usmál se Tomáš.

„Co teď bude s námi? Už mě vlastně nebudeš potřebovat.“

„Staneme se milenci doopravdy,“ zavtipkoval Tomáš.

„Nechci ti kazit náladu, ale nejsem si jistá, jestli bys měl šanci,“ vrátila mu stejnou mincí Tereza. „Dneska jsi v téhle budově asi naposledy, že?“

„Ba právě naopak. Budu sem chodit asi často. Akorát že ne jako domácí, ale jako host. Teda jako advokát,“ odpověděl Tomáš kysele.

„Máš s tím nějaký problém?“

„Proč? Měl bych? Pět let jsem tu dřel jak vůl za pár korun na hodinu. A musel jsem čučet na ty pupkáče advokátský, co tu prochrápali výslechy za dva tácy na hodinu. Teď si to všechno zúčtuju zpátky. Pověz mi raději, copak ti zase provádí ten tvůj Adámek.“

Tomáš s Terezou pak čtvrt hodiny řešili trable s jejím novým objevem Adamem. Pak se vrátili do blízkého baru vstříc nespoutané zábavě. Uvnitř se Tereza oddělila od Tomáše a šla obluzovat jeho kolegy. Ráda se tím bavila a Tomáš ji v tom podporoval. Vlastně ho tak v této společnosti velmi dobře reprezentovala. Jeho prestiž stoupala s tím, jak stále více kolegů poznávalo půvab jeho údajné milenky. Navíc všichni uznale pokyvovali hlavou nad tím, že není žárlivý a nechá ji bavit se s ostatními. Tomáš se přisunul k Radkovi, který pořád ještě seděl u baru.

„Tak jaký to bylo?“ vyzvídal hned Radek.

„Fantastický, jako vždycky. Jo, trošku jsme ti rozvrzali křeslo. Doufám, že se na mě nebudeš zlobit.“

„Ty zvíře, ty jsi zneužil mé manažerské křeslo? To tě bude stát panáka tequily. Pane vrchní, hoďte nám sem ještě dva kaktusy.“

„Samozřejmě, ale mám už jen zlatou. Nevadí?“ omlouval se barman.

Tomáš s Radkem se na sebe podívali a začali se smát. Tohle už tu jednou bylo.

2.

Druhý den v osm ráno se Tomáš hlásil v novém zaměstnání. Pracovní doba mu měla sice začít až o půl hodinu později, ale Tomáš měl ve zvyku chodit všude dřív. Dveře do advokátní kanceláře Abrahám a Abrahám však byly zamčené. Na zvonění nikdo nereagoval. Tomáš si sedl na schody a prohlížel si malůvky na oprýskané omítce schodiště. Když s doktorem Abrahámem starším domlouval podmínky, za kterých v jeho advokátní kanceláři nastoupí jako koncipient, sešli se na oběd v hotelu Mariot. Takže vlastně tady, v sídle kanceláře, byl poprvé. Už když vcházel do činžovního domu v ulici V Tůních, překvapilo ho, že tenhle oprýskaný stoletý činžák je sídlem renomované kanceláře Abrahám a Abrahám. Těžké vstupní dveře, z venkovní strany ozdobené nějakými klikyháky od sprejerů. Temné schodiště s železným, značně pokrouceným zábradlím. Na jednotlivých podlažích pak otlučené papundeklové vchodové dveře. Ve třetím patře, kde sídlí advokátní kancelář, však narazil na masivní, polstrované, žlutým kovem zdobené dveře. Dávaly tušit, že za nimi se skrývají podstatně reprezentativnější prostory.

Tomáš čekal asi tři čtvrtě hodiny. Byl zvyklý čekat. Naučil se to na vojně. V devadesátém prvém sloužil u tehdejších vojsk ministerstva vnitra ve Vyšních Lhotách u Frýdku-Místku. Kasárna takřka v horách, která dříve sloužila pro výcvik paragánů. V zimě tam byly opravdu tvrdé podmínky. Výjimkou nebylo ani metr a půl sněhu. Do toho dvacet stupňů pod nulou a ostrý vítr. Když se držela stráž, znamenalo to tři hodiny ve větru a mrazu chodit sem tam na padesátimetrovém úseku okolo plotu. Schovat se nebylo kam. Sednout si nebylo kam. Těch sto osmdesát minut si Tomáš vždycky vychutnal vteřinu po vteřině. Každá další uplynulá minuta byla malý zázrak. Když se pak vrátil z vojny, zjistil, že vnímá čas úplně jinak než dřív. Když měl před vojnou čekat půl hodiny na autobus, byl nervózní a přemýšlel, kam ještě zajde, aby zabil čas. Ale po vojenských zážitcích si klidně sedl do čekárny a počkal.

I teď čekal v klidu. Ani moc nepřemýšlel nad tím, co ho v nové práci čeká. Nebyl důvod. Už si to všechno rozmyslel tolikrát, že to až nebylo zdravé. Říká se, že když policajt odchází do civilu, odchází do nového světa, který nezná a který má jiná pravidla. A Tomáš byl policajt od svých osmnácti let. Nikdy nic jiného nedělal. Sám nedokázal odpovědět na otázku, proč se dal k policii. Ale asi k tomu přispěla doba. Tomáš měl vždycky ve zvyku dát se doleva, když se hnal dav doprava. Proto když končil v devadesátém roce střední školu, rozhodl se, že půjde k policii. V té době bylo slovo policajt takřka nadávka. Média masivně prezentovala policii jako totalitní, represivní a zločineckou organizaci. Jeho spolužáci si v té době odplivávali, když potkali policajta. A to byla pro Tomáše výzva. Při odvodu oznámil, že se hodlá stát policistou. Bez problémů absolvoval fyzické i psychické testy a narukoval právě do Vyšních Lhot.

Ve tři čtvrtě na devět dorazila první zaměstnankyně. Asi dvacetiletá dlouhovlasá blondýnka se k Tomášovi hned vrhla.

„Vy budete ten novej, viďte. Já jsem Alena. Jste tu dlouho?“

„Ani ne, asi půl hodiny.“

„No jo, to jste si mohl přispat. Já otvírám kancelář tak kolem půl devátý a doktoři dorážej až kolem desátý.“ Alena postupně odemkla všechny tři bezpečnostní zámky na dveřích.

Tomáš si ji se zájmem prohlížel. Alena byla štíhlá, velmi pohledná mladá dívka. Její make-up, upravené vlasy i nehty dávaly znát, že o svůj zevnějšek hodně dbá. Stejně tak na jejím oblečení bylo patrné, že si je dobře vědoma všech svých předností a umí je prodat. Tomáš si říkal, že v její společnosti by pracovní dny nemusely být jednotvárné. Od policie byl zvyklý hlavně na mužské kolegy. A těch pár kolegyň svoji ženskost dvakrát nezdůrazňovalo. Spíše se tomuto mužskému kolektivu snažily přizpůsobit a neprovokovat.

„Dáte si kafe?“

„No to určitě. Jsem kávovej maniak.“

„Turka, nebo preso?“

„Mně je to jedno, potřebuju kofein. Nezáleží mi na tom, v jaké podobě ho dostanu.“

Alena se zachichotala a zmizela kdesi v chodbičce. Tomáš zůstal osamocen a rozhlížel se. Stál v místnosti, která sloužila asi jako recepce a čekárna zároveň. V jedné části byl prostorný kancelářský stůl s židlí a počítačem. úhledně vyrovnané věci na pracovní desce svědčily o tom, že pánem tohoto místa bude žena. V protější části místnosti byl mahagonový konferenční stolek a tři masivní kožená křesla. Na stolku leželo pár časopisů. Tomáš si je zběžně prohlédl. Euro, Ekonom a Prague Post. Zdejší klientela se asi nerekrutuje ze čtenářů Blesku.

„Sladíte?“ Alena se vynořila zpoza rohu s kávou na stříbrném podnose.

„Kostku. Dík“

„Nevím, jak jste s doktorem domluvený, tak si zatím udělejte pohodlí tady,“ řekla Alena a usadila se na židli za stolem.

„Tak tohle je vaše království?“ zeptal se Tomáš.

„Jasně. Tady vedu nekonečné hovory s klienty, kteří čekají na věčně opožděné advokáty. Vařit kafe a být milá, to je moje práce,“ usmívala se Alena.

„To může být někdy docela únavný?“

„To má být jako ironie?“ zamračila se.

„Ne, myslím to vážně. Usmívat se a být milá na cizí lidi. Stále a bez ohledu na to, jak se sama cítíte nebo jaké máte doma problémy.“

Alena se zase rozzářila: „Heleme se, chápavej chlap.“ A hned se zase zamračila. „Vlastně máte pravdu. Někdy je to vopruz. Zvlášť u těch klientů, kteří mi bezostyšně koukaj do výstřihu. Vůbec to netají a ještě si snad myslí, že mě tím pohledem nějak odměňují.“

„No, nezlobte se na mě, ale vaše oblečení k tomuhle pohledu skoro vyzývá.“

„Já vím. Ale to není můj výmysl. Doktor Abrahám chce, abych to nosila. Myslím tím toho mladšího. Že tím vždycky dopředu trochu zpracuju klienty, aby byli povolnější. Ale spíš si myslím, že on sám se taky občas rád podívá. Každá práce má prostě něco, já si nestěžuju,“ mávla Alena rukou.

Klábosili spolu asi půl hodiny, když v zámku zarachotily klíče. Dveře se otevřely a dovnitř vešel černovlasý mladík.

„Nazdar, Aleno. Jaký byl víkend?“ obrátil se na Alenu.

„Krátký jako vždycky. Dáš si kafe?“

„Jo, hoď mi ho na stůl.“

„Máme tu toho nového zaměstnance.“

Tomáš vstal a představil se: „Tomáš Krása.“

„Zdravím vás. Já jsem magistr Pavel Korbel. Taky koncipient jako vy. Jsem rád, že jste tu. Doteď jsem byl jediný koncipient, tak teď tu alespoň budu mít spřízněnou duši. Počkejte tu chvilku, odložím si v kanceláři a budu se vám hned věnovat,“ řekl a zmizel v chodbičce.

„To je zatím to lepší z naší kanceláře,“ šeptala Alena směrem k Tomášovi, „Pavel má sice své mouchy, ale ještě z toho všeho nestačil tolik zblbnout.“

„To je na panu magistrovi vidět,“ odpověděl Tomáš. Alena jeho narážku nepochopila. Tomáš byl sice také vystudovaný magistr práv, ale nikdy by ho nenapadlo představovat se jako magistr Krása. Asi to bylo dáno tím, že ke svému jménu vždy připojoval i policejní hodnost.

„Tak jsem tu,“ objevil se zase Pavel Korbel, „ukážu vám to tady trochu. Follow me.“

Tomáš následoval Pavla Korbela do chodbičky vedoucí z recepce dál do útrob advokátní kanceláře.

„Takže tohle je kancelář doktora Šimka, našeho nejmladšího advokáta. Udělal advokátní zkoušky teprve loni. Ale chová se občas, jako by se v téhle branži pohyboval už celá desetiletí.“

„Tohle je kancelář doktorky Formanové. To je náš klenot. Po Alence je to druhá nejhezčí žena v kanceláři,“ řekl Pavel Korbel tak hlasitě, aby to slyšela i Alena v recepci.

„Tady ty dvě kanceláře jsou sídla našich bohů. Vpravo sídlí doktor Abrahám starší, naproti pak doktor Abrahám mladší. Nu a tahle poslední dvířka skrývají naše společné doupě. Snažil jsem se sestěhovat si věci jakžtakž na svoji polovinu, abys měl možnost upravit si půlku kanceláře podle svých představ. Teda abyste měl možnost... Ale čert vem bonton. Sice jsi starší než já, takže bys měl nabízet tykání ty, ale já jsem tu zase doma. Já jsem Pavel,“ natáhl ruku směrem k Tomášovi.

„Tomáš. Jsem rád, že si budeme tykat. U policie vykání skoro neexistuje, takže je to pro mě příjemnější.“

„To jste si tam všichni tykali i se šéfama?“

„Většinou jo.“

„Tak to tady se nosí vykání. Například já si tykám jen s Alenou. Tykal jsem si ještě s Alešem Šimkem, když byl koncipient jako já. Ale pak se stal advokátem a požádal mě, abych mu před klienty vykal. Asi by ho to nějak ponižovalo, že jemu, advokátovi, tyká koncipient. Tak jsem mu začal vykat pořád. Myslel jsem, že se chytí za nos, ale on vypadal naprosto spokojeně, a tak u toho zůstalo. Tomáši, dáš si něco malého na přivítanou. Mám tu nějaký burbon. Jestli se teda takhle po ránu neurazíš?“

„Buď klidný,“ odpověděl Tomáš, „jsem bejvalej policajt. V tuhle hodinu už jsem v sobě většinou nějakého panáka měl.“

„Hele, tak je to pravda, že se u policie tak chlastá?“

„Možná u policie jako takový ani ne. Ale já toho v poslední době měl opravdu hodně a kontinuálně udržovaná mírná hladina alkoholu v krvi mi to pomáhala přežít.“

Tomáš si ťuknul s Pavlem a obrátil do sebe skleničku Jacka Danielse. Tak tohle teď bude jeho pracoviště. Prohlížel si prostornou a vkusně zařízenou kancelář. Nikde plakáty nahých žen nebo fotky závodních sporťáků vystřižené z novin, jak na to byl zvyklý z policejních kanceláří. Na stěnách visely jen dvě nástěnky s poznámkami a tři repliky od Jana Zrzavého.

Pavel si všiml, jak Tomáš repliky pozorně zkoumá.

„To je Zrzavý, významný český malíř první poloviny 20. století.“

„Já vím, přišel jsem od policie, ne z Marsu,“ odpověděl trochu dotčeně Tomáš. „Jeho Přístav jsme měli doma v obývacím pokoji. Vždycky mě fascinoval ten modrý a červený pruh v temné šedi celého obrazu.“

Pavel sice neměl zdání o tom, jak Zrzavého obraz vypadá, přesto horlivě, ale nepřesvědčivě přikyvoval. Tomáš si jeho nejistoty všiml a rozhodl se, že ho trochu potrápí.

„A co si myslíš o jeho Úsvitu. Dodnes si nejsem jist, jestli ta zelená holubice má nějaký skrytý smysl nebo se mu jen hodila do kompozice barev.“

Tomáš neznal žádný Zrzavého Úsvit, ale chtěl Pavla potrestat za to poučování.

Pavel nevěděl, co má říct, a tak zkusil změnit téma: „Takže se u nás budeš specializovat na trestní právo?“

Tomáš se rozhodl, že ho dál nebude netrápit. „Asi jo. Dělám to patnáct let, tak proč v tom nepokračovat.“

„Tak to je super. Mně tady vždycky házej na krk ty ex-offácký věci. A já trest fakt nemusím. Je to takový stereotypní, unylý a člověka neobohacující právo. Ale teď když tu seš ty, tak pro tebe…,“ Pavel větu nedokončil, protože si uvědomil, že předchozí slova nevyznívají příliš dobře.

„…jako pro bývalýho policajta to bude přiměřená práce,“ dokončil Tomáš větu za něj. Během pěti minut se Pavel dvakrát nešikovně trefil do Tomášovy největší bolístky. Obavy, že se na něj v právnické branži budou dívat jako na ignoranta právě proto, že je jen bývalý policajt.

Tomášovi trvalo čtyři roky, než se naučil na otázku „Co děláš?“ s hrdostí v hlase odpovídat, že policajta. Tahle profese prostě neměla nikdy dobrou pověst.

Policajti jsou asi hned po blondýnkách považováni za druhou nejhloupější skupinu v českém národě. Když byl Tomáš ještě mezi svými, podrželi se navzájem. Ujišťovali se společně, že jejich profese je úctyhodná a oni mají být na co hrdí. Jenže teď, když byl vhozen do chřtánu civilního světa, měl strach, že mu dá okolí špatnou pověst jeho exprofese pořádně sežrat. Proto také na Pavlovu nešikovnost ve vyjadřování reagoval podrážděněji, než bylo přiměřené.

Po chvilce trapného ticha došel Tomáš k závěru, že by nebylo vhodné začít pracovní vztah s Pavlem nějak nešikovně, a tak navázal na přetržený hovor: „Tvoje specializace je co?“

„No dělám, co mi kdo hodí na stůl, ale chtěl bych se specializovat na právo obchodních společností a smluvní právo. Ať už jsou to smlouvy podle obchodu nebo podle občana.“

„Tak to zase neříká nic moc mně,“ řekl smířlivě Tomáš. „Uděláme dohodu, že si budeme trestní a obchodní věci vzájemně prohazovat, jo?“

„Jo, já jsem pro,“ s úlevou odvětil Pavel. „Hele, Tomáši, nerad bych zase šlápl vedle, ale jak jsi připravenej na to, že teď najednou budeš po patnácti letech lumpy hájit a ne zavírat?“

„S tím nemám problém. Budu dělat svoji práci podle zákona. Úkolem advokáta přece není každého šmejda ze všeho vysekat. Má jen dohlížet na zákonnost celého procesu a pohlídat všechny polehčující okolnosti. Ale když prostě ten lump něco spáchal, tak ať skončí ve vězení.“

Pavel pokyvoval hlavou. Sice si myslel něco úplně jiného, ale říkal si, že po tom úvodu není na místě pustit se s Tomášem do nějaké zásadní výměny názorů.

Tomáš zase přemýšlel nad tím, jestli to, co právě řekl, myslí opravdu vážně. Za svou policejní kariéru poslal za mříže pěknou řádku zločinců. Vždycky si bral velmi osobně, když o někom věděl, že spáchal trestný čin, ale nenašel dost důkazů k tomu, aby ho mohl soudce uznat vinným. Bral to nejen jako vlastní selhání, ale i jako prohru spravedlnosti. Děsila ho představa, že on sám by měl teď k nějaké nespravedlnosti přispět. A asi by to pro něho nebylo tak těžké. Byl velmi zkušený vyšetřovatel. Znal podrobně všechny slabiny vyšetřovacího a dokazovacího procesu a asi by jich dokázal snadno využít k osvobození skutečného pachatele. Ale proč by to dělal. Uživí se v pohodě, i když bude advokacii dělat přesně v duchu zákona. Tomáš ujistil sám sebe, že slova, která právě řekl Pavlovi, myslí vážně.

Dál už se raději do závažnějších diskuzí nepouštěli. Řekli si vzájemně něco o rodinách a porovnali si své názory na vybavení kanceláře. Zjistili, že se v pár věcech shodují. Minimálně v zálibě v dobrém vínu. A tak zbytek dopoledne mluvili o kvalitě jednotlivých ročníků na českých a moravských vinicích a o svých oblíbených vinařích.

Během dopoledne také dorazil zbytek osazenstva kanceláře. Kolem jedenácté si Tomáše zavolal doktor Abrahám starší.

„Zabydlel jste se u nás?“ zeptal se Tomáše.

„Jo, odpoledne si přivezu pár věcí a kytek a budu u vás jako doma,“ snažil se o veselý tón Tomáš.

„Čekám teď nějaké klienty. Zajděte za mým synem, představí vás ostatním advokátům.“

Tomáš přikývl a měl se k odchodu. Doktor Abrahám ho na prahu ještě zastavil: „A Tomáši, kdybyste tu měl jakékoli problémy, já jsem vždycky připraven vám naslouchat. Dokážu pochopit, že to pro vás nebude jednoduché.“

„Díky za starost, ale jsem bývalý policista, naučil jsem se spoléhat jen sám na sebe,“ odpověděl Tomáš.

„To se vám v téhle branži bude moc hodit,“ řekl s povzdechem doktor Abrahám.

Tomáš přikývl a opustil kancelář. Stále více se přesvědčoval o tom, že doktor Abrahám je solidní člověk. Když vešlo ve známost, že končí u policie, ucházelo se o jeho služby hned několik advokátů. Nabízeli mu různé podmínky, ale Tomáš nakonec vsadil na svoji intuici. Doktor Abrahám na něj působil takovým přátelským dojmem. S brejličkami a plnovousem nepůsobil jako ten advokátský kat, který se okolo sebe ohání sekerou hlava nehlava, jen aby svého klienta dostal z průšvihu. Zároveň ho ale Tomáš znal ze své policejní praxe. Věděl, že je v branži uznávaný a právu rozumí.

Z tohohle pohledu byl více zvědavý na mladého Abraháma. Osobně ho neznal, ale mezi kolegy policisty se o něm neříkalo nic dobrého. Prý je to namyšlený a arogantní blb. Jenže takhle policajti popisují osmdesát procent všech advokátů. Současně s rozhodnutím, že nebude mít žádné předsudky, zaklepal Tomáš na dveře Abraháma juniora.

„Vstupte,“ ozvalo se zevnitř.

Tomáš stiskl kliku a vešel do kanceláře. „Dobrý den, já jsem váš nový koncipient. Posílá mě váš otec, prý mě představíte ostatním.“

„Aha, kapitán Krása. Už jsem o vás slyšel. Tvrdý a velmi vynalézavý policejní vyšetřovatel. Několika mým kolegům jste přivodil pár šedivých vlasů.“

Tomáš neměl odvahu říci mladému Abrahámovi, co o něm zase slyšel on. Proto jen pokrčil rameny a pousmál se.

„Jsem věru zvědav, jak si povedete u nás. Počítejte s tím, že tady bude mnohonásobně větší konkurence nežli u policie. Budete se muset sakra otáčet, abyste se prosadil,“ pokračoval Abrahám.

Tomášovi tyhle věty nezněly dvakrát příjemně, protože se Abrahám vlastně zase navážel do policie. Ale tušil, že tentokrát je jeho poznámka na místě. Na republikovém úřadě vyšetřování byl jeden z nemnoha, kdo si při zaměstnání dokázal poctivě vystudovat právnickou fakultu. To mu dávalo nespornou výhodu před ostatními kolegy. Věděl, že mezi advokáty tuhle výhodu ztrácí.

„Pane doktore, zkusím to. A když neuspěju, půjdu dělat třeba hotelového detektiva,“ řekl s úsměvem Tomáš.

„To se klidně může stát,“ řekl Abrahám takovým tónem, že Tomášův úsměv přešel v křečovitý výraz profesionálních tanečníků, kteří se musí usmívat, i když jim partner zrovna stoupl na bolavý palec.

„Pojďme, představím vás ostatním.“

Abrahám junior zavedl Tomáše nejdříve do kanceláře doktora Aleše Šimka.

„Aleši, představuju ti magistra Krásu. Je naším novým koncipientem. Jeho životopis jsi určitě četl, takže víš, v čem nám bude hlavně nápomocný.“

„Samozřejmě, pane doktore,“ odpověděl Šimek a natáhl ruku směrem k Tomášovi. „Upřímně řečeno, pane Kráso, osobně si myslím, že dalšího koncipienta nepotřebujeme, ale doufám, že mě přesvědčíte o opaku.“

„Další milé přivítání,“ řekl si v duchu Tomáš. Přijal nabízenou pravici. Doktor Šimek byl typický kravaťák. Upnutý ve značkovém obleku, brýle s černou obroučkou, pečlivě vyleštěné černé mokasíny. Na zdi pověšený vlastní vysokoškolský diplom a nějaké osobní, anglicky psané certifikáty, které měly asi dokumentovat, že Šimek má vzdělání i z cizích zemí. Tomášovi stačilo asi třicet vteřin na to, aby pochopil, že se Šimkem prostě kamarád nebude. Prohodil několik zdvořilých frází a spěšně opustil Šimkovu kancelář. Na chodbě se k němu Abrahám naklonil: „Doktor Šimek bude váš školitel. Hlavně on vám bude zadávat práci. Dávejte dobrý pozor, myslím, že se od něj můžete hodně naučit.“ Tomáš to nekomentoval.

Abrahám zaklepal na dveře doktorky Formanové, a aniž by čekal na vyzvání, vešel dovnitř.

„Kolegyně, rád bych vám představil našeho nového kolegu. Magistr Krása.“

„Těší mě, Romana Formanová. Vítejte na palubě.“

„Tomáš Krása. Jsem rád, že vás poznávám,“ řekl Tomáš a nebylo to jen tak ze zdvořilosti. Přivítal, že doktorka Formanová mu při představování jako jediná místo titulu sdělila své křestní jméno.

„Jsem opravdu ráda, že vás tu máme. Posila s vašimi znalostmi bude určitě přínosem.“

„Uvidíme,“ odpověděl Abrahám dříve než Tomáš, „tím jsem učinil povinnosti zadost a teď do práce, pane kolego,“ pokračoval Abrahám a měl se k odchodu.

„Pane doktore,“ ozvala se Formanová, „když dovolíte, hned bych si tady kolegu Krásu nechala. Chci s ním něco konzultovat.“

„Samozřejmě, od toho tu je. Zatím na shledanou,“ rozloučil se Abrahám a zmizel ve dveřích.

„Tomáši, chci vám dát něco přečíst a znát váš názor. Počkejte chvilku, jen co to najdu,“ řekla Formanová a začala probírat štos dokumentů, které měla na stole.

Tomáš tak měl chvilku na to, aby si ji prohlédl. Romaně Formanové mohlo být malinko přes třicet. Byla to štíhlá, pohledná žena. Černé vlasy měla stažené do mohutného drdolu. Tomáš tušil, že kdyby si vlasy rozpustila, byla by ještě hezčí. Tomáš sjel pohledem její pracovní stůl. Nikde fotka dětí, manžela ani přítele. Na zdi visela kytka usušených růží. Bylo na nich znát, že už je to nějaký pátek, co je Romaně Formanové někdo dal.

„Tady to je. Přečtěte si to, prosím.“ Romana podala Tomášovi nějaké policejní usnesení o odložení trestního oznámení.

„Jenom abyste byl v obraze, zastupujeme klienta, který se ve zlém rozešel se svým obchodním partnerem. Měli napůl firmu, v které byl ten druhý člověk zároveň jednatelem. Z toho titulu měl k dispozici i firemní audi. Když byl z funkce jednatele odvolán, odmítl vůz vrátit a dál ho používá pro soukromé účely. Podali jsme na něj trestní oznámení pro neoprávněné užívání cizí věci a policie o věci rozhodla takhle. Podle mě naprosto špatně.“

Konec ukázky

Table of Contents

Přední tiráž

Kapitola první